Присвячується

пам’яті Марії Гронди —

бабусі,

яка переїжджаючи до України з Білорусі,

замість речей привезла з собою

повну валізу книжок!

La Notte, che tu vedi in sì dolci atti,

dormir, fu da un angelo scolpita

in questo sasso, e perchè dorme ha vita:

Destala, se nol credi, e parleratti

Giovanni Strozzi

© Ольга Мігель, 2020

  Ліна Квітка, художнє оформлення, 2020

  Наталія Ререкіна, обкладинка, 2020

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7995-25-7

Аннотація

Коли магічний університет позаду, а майбутнє туманне, краще не вв’язуватись у сумнівні авантюри. Але кілька необережних кроків ставлять Алісу перед вибором, з якого починається небезпечна гра, де ставка — доля цілого світу.

Вона була замкнена в сновидіннях тисячі років: божевільна чорна королева, що потонула в ілюзіях власного розуму. Тисячі літ вона ховалася в мареві: дивовижна біла королева зі срібним волоссям, яка зненавиділа саму себе. Але тепер замки з кривавої таємниці далекої епохи зірвані загадковим магом у масці! І смертельно небезпечна легенда знову ожила.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Мертве місто

Сотні метеликів, що сиділи на моєму тілі, неквапно ворушили оксамитовими чорними крильцями. Лежачи на вогкій землі, я відчувала кожен дотик. На пальцях, грудях, обличчі й довгому каштановому волоссі, що розметалося по холодній траві. Та варто було мені розплющити очі й підвестися, усі вони здійнялися в нічне небо мерехтливою зграєю — до великого блідого місяця в прозорому небі без жодної зірки.

Звуки. Міріади звуків. Плескіт води в струмку неподалік, шарудіння потривоженого вітром очерету, дзвінкий скрип цвіркуна, що заховався у високій траві, запаморочливий запах якої лоскотав ніздрі. І розкриті пуп’янки червоних маків, які колихалися біля мене — єдині яскраві плями в темній сірості навколо. Такі насичені, соковиті, ніби світилися зсередини, маючи у своїх пелюстках по маленькому вогнику. Непевною рукою я торкнулася одного з них…

Та заціпеніла. Бо поки потривожені моїми пальцями червоні пелюстки плавно опадали, немов пливучи до землі, я зрозуміла, що сиджу за стареньким столом на кухні. Поруч із батьками та молодшою сестричкою… яких уже шостий рік не було серед живих, тому що тоді я виявилася недостатньо сильною, аби захистити їх від песиголовця з іншого світу. І я навіть не встигла дотягнутися до них, перш ніж усвідомила, що переді мною лише три могили на цвинтарі рідної реальності, яку мені довелося залишити понад чотири роки тому, аби вижити та розпочати нове життя в іншій.

Аж ні, я досі тут, на сірій траві під беззоряним нічним небом. Поряд з опалими пелюстками червоного маку. І таких маків іще багато, дуже багато навколо мене. Обережно піднімаючись на ноги, я зовсім випадково зачепила рукою один із них…

Вона усміхалася. Так само щиро та відкрито, як і в першу нашу зустріч. Миловида, тендітна, зі світлим волоссям і ясними блакитними очима. Проте я навіть не встигла зробити крок їй назустріч, коли ці очі обернулися на каламутне скло, а обличчя змарніло, ставши таким, як і того дня, коли ми ховали її.

— Арро… — покликала я, але не почула власного голосу. Дівчина розтанула, наче туман.

Я ж зрозуміла, що стою посеред лісу разом із друзями. А в нас за спинами, прямо із землі вилазить мелюзин, який саме розправляв випущені із зябер шкірясті крила. Безмежна кількість мацаків, кожен із яких мав власну пащу, звивалися, наче хробаки, і тільки й шукали, у що б угризтися своїми маленькими отруйними зубами. А велетенська щелепа почвари, здатна перекусити людину навпіл, саме націлилася на нас!

Але звідки він тут узявся? Так, у Лісоболотті повно нечисті, але мелюзини дуже рідкісні. Та й до великих річок, а тим паче до моря, де вони зазвичай водяться, звідси далеко.

Щойно нежить опинилася в повітрі, я хутко взяла її у сферичний бар’єр, у якому істота почала битися, мов ластівка в скло.

— Ламіро, організуй перехресні вогняні пояси, — скомандувала я, докладаючи величезних зусиль, аби втримати потвору.

Обличчя друзів були немов змазані… проте я знала, що вони все роблять правильно, і зараз, зв’язавши свої пояси магів заради енергетичної підтримки, готують потрібні чари. Тож щойно я дала знак і зняла бар’єр, на мелюзинові кільцями затягнулися два вогняні паски. Нечисть оскаженіла та голосно загарчала… а я підстрибнула та запустила їй у пащу закляття.

— Досі не вірю, що нам це вдалося, — полегшено видихнула я. — Маліссо, ніколи б не подумала, що вогняні заклинання в тебе настільки потужні.

— Та не такі вже й потужні, — зніяковіла дівчина, почухавши руду кучеряву маківку… на якій чомусь сидів дивакуватий капелюшок-циліндр. У той час як Ламіра, на голові якої з’явився жмут сіна, насупила брови.

— Не треба зайвої скромності, — зітхнула я та підійшла до мелюзина. — Те, як ти вшкварила, було видно навіть мені, хоча це не я зв’язувала з тобою пояси.

Тварюка нерухомо лежала на землі. Треба б її спочатку оглянути: нечисть рідкісна, тож зайве наукове обстеження не завадить…

Несподівано сонячні промені впали на голову нежиті, і мою увагу привернув слабенький блиск трохи нижче зябер. Цікаво, що це може бути.

Я підійшла ближче, стерла слиз… і завмерла: на сонці виблискувала золота сережка у формі ромашки з самоцвітами-пелюстками. Це були ті самі сережки, які ми разом із одногрупниками кілька років тому купували їй на подарунок.

— Алісо, що сталося? — стурбовано запитала Малісса, помітивши як я зблідла.

— Це Арра, — пошепки відповіла я, докладаючи чималих зусиль, аби встояти на ногах…

Але криваво-червоні пелюстки вже опали на землю. Я ж, затремтівши, відступила на крок і відчула, як торкнулася пальцями ще однієї квітки. І як її пелюстки, розсипавшись, наче кварцова місячна роса, повільно попливли прохолодним повітрям донизу. Я ж… я відчула теплу руку на своїй щоці. Та знала напевне, що він стоїть позаду мене, зовсім близько. Настільки, що почує пошепки промовлене його ім’я.

Однак я мовчала. Лише непорушно стояла, повільно вдихаючи запах вологої трави.

— Як же мені тебе бракує, — пролунав тихий голос над моїм вухом.

Різко видихнувши, я обернулася… але так нікого й не побачила: він розтанув, наче серпанок, зметений поривом вітру. Червоні пелюстки маку лежали на землі, а єдине, що бачили мої очі, — це поле. Поле, просто нічне поле, устелене червоними маками. Руки ж тремтіли, боячись хоч одним необережним рухом зачепити якийсь із них.

Проте, якщо я боятимуся цих квітів, то так і залишуся стояти на місці. Навічно. Без змоги зробити хоча б крок. Отже, слід подолати себе. Нарешті стиснути руки в кулаки й іти вперед. Далі.

Видихнувши, я зробила крок, наступаючи на вологу від роси траву.

— Алісо, прокидайся, ти й так занадто довго спала, — раптом почула я…

І, розплющивши очі, я підвелася.

Ніякого поля з маками, лише підземний тунель. Де поруч, і досі торкаючись мого плеча, сиділа мавка Ламіра — віддана подруга студентських років. І певно, мало не єдина, з ким я могла б вирушити посеред практики на таку авантюру, як ця подорож.

— Твоя правда, ходімо, у нас іще чимало роботи, — кивнула я.

Швидко зібравши речі після не надто затишного привалу, ми рушили далі. У невідомі глибини підземелля, нещодавно прокладеного молодою особиною мелюзина: небезпечної та дуже рідкісної нежиті з вищих категорій… яка виявилася нашою подругою, що загинула на першому курсі. І ось днями вона напала на нас, коли ми з друзями зустрілися вперше за довгий час. Дослідивши тушу потвори, ми з жахом усвідомили, що до чого.

Зрозуміло, що цього не можна було покидати на ласку долі. Тож ми з Ламірою зв’язалися з Гільдією магів стихій, аби оформити експедицію заради дослідження природи походження мелюзинів під приводом роботи над магістерською. Таким чином ми отримали офіційний дозвіл тимчасово відлучитися з містечок Нотаріл і Карабек, куди нас розподілили на два практичні семестри самостійного навчання. І наступного ж ранку вирушили в дорогу через пів країни, аби дістатися Духмяного — рідного селища Арри, де її поховали. Там ми, розкопавши її могилу, і знайшли цей тунель.

Відтоді, як спустилися сюди, минала вже друга доба. Раптом ми почули тупотіння та рохкання, що наближалося до нас із глибин тунелю. А незабаром промені пульсару, яким ми освітлювали собі шлях, вихопили з мороку лисого зубастика з густою шерстю на підборідді. Він був деформований так, немов його хтось пожував і виплюнув.

— Сама розберуся, — заявила я, розкриваючи на долонях світлові печатки бойових заклинань.

— Точно? — перепитала подруга.

— Та як курку обпатрати. Це ж бабай, категорія 1С, саме нещодавно над ним досліди ставила для магістерської, — гмикнула я, виставляючи бар’єр, аби почвара не добігла до нас, поки ми тут ляси точили. — Тварюка сильна, але я вже не настільки беззуба. Упораюся.

— Вона наче складається з трансформованих частин людських тіл? — перепитала Ламіра, тим часом спершись спиною на стіну тунелю.

— Так. Спочатку слиз, який «народжують» дорослі самець та самиця, повзає лісами чи болотами в пошуках решток, які всмоктує в себе, — кивнула я, випускаючи з правої руки золоті енергетичні потоки, які обвили бабая, неначе мотузки. Загарчавши, істота почала активно пручатися, та я, лише всміхнувшись, потягнула його, штовхнувши збоку силовим імпульсом, і добряче гамсельнула нежиттю по стіні тунелю. — Коли ж той слиз насититься, то заривається глибоко під землю й формує навколо себе твердий кокон. Період лялечки триває три тижні, потім із нього вилазить таке ось диво неживої природи, — закінчила я, саме добиваючи це диво неживої природи розривним закляттям, за яким спрямувала на рештки потік заклинання для гасіння Іскор Талпіра — темної енергії, що була основою природи нечистої сили. — Я ж казала, справа однієї хвилини.

— Угу, розумничка. Отже, якщо ти закінчила свою ранкову зарядку, то тепер…

Аж раптом Ламіру перервали нові звуки, що долинули до нас із темних глибин.

— Щось мені це не подобається, — промовила мавка, посилаючи вперед одночасно пошуковий імпульс і світловий пульсар…

І саме тоді в нас очі на лоба полізли.

— Це торба, — гикнула подруга.

— Так, торба, — підтвердила я, спостерігаючи за кількома десятками особин нежиті: від агресивної дрібноти до страховиськ категорії С, яка дружнім стадом бігла тунелем прямо на нас. — Але насправді щось таке й мало б статися під час цієї прогулянки. Прокладений нежиттю підземний тунель, як не крути.

— То що, вшиваймося?

— Еге, — кивнула я, виставляючи бар’єр, аби раптом ніхто не дістався сюди, поки ми ще тут. — Перемістимося вгору, а там зорієнтуємося та дістанемося найближчого населеного пункту. Скільки до земної поверхні?

На кілька секунд мавка зосередилася, над її долонею з’явилася зелена печатка, від якої вгору полинули ледь помітні імпульси локаційного заклинання. А потім брови дівчини підозріло насупилися.

— Двадцять один метр.

— Так глибоко? — перепитала я, уважно озираючись навколо. Дивно, але ґрунти над нашими головами були дуже вологими. Проте за всіма можливими розрахунками ми мали б зараз перебувати посеред степу. Утім, над нами можуть бути якісь поклади мінеральних вод.

— Пропоную взяти двадцять два метри, — задумалася Ламіра, прибираючи назад своє заплетене в косу темне волосся із зеленими кінчиками, характерними для раси мавок. — Про всяк випадок. Усе ж краще трохи гепнутися дупцею, ніж застрягнути в землі.

— Твоя правда. Тоді переміщуємося рівно на двадцять два метри вгору, а там побачимо, — погодилась я.

Сконцентрувавшись, ми вивільнили чари для переміщення в просторі…

А наступної миті здивувалися, певно, найбільше за останні кілька днів, бо замість чистого поля опинилися в товщі каламутної застояної води! Коли ж я подивилася вниз, то побачила, що дно приблизно за метр під ногами. Що ж, заклинання дало нам знати, скільки до земної поверхні, а гідросфера — це вже особисті проблеми чарівника.

Не гаючи часу, ми хутко почали вигрібати вгору. Аж раптом на півдорозі до поверхні сталося те, що добряче піддало нам газу: у воді неподалік проплив привид. Ця нежить нечасто гуляє одна, тож на веселу компанію чекати недовго.

Випірнувши, ми опинилися в густому тумані, який молоком розлився над поверхнею чорної води. Нам ледве вдавалося бачити одна одну, що вже казати про берег. Але забачивши ще кількох привидів, які наближалися до нас із темних глибин, мерщій створили навігаційне закляття, тож незабаром вилізли на вкритий змішаним лісом берег.

— Нічого не розумію, — прошепотіла я, скануючи місцевість імпульсами заклинань. Від думки про істот, які можуть вийти нам назустріч, ставало якось недобре. — Ураховуючи всі можливі напрямки, ми не могли потрапити до місцевості, де було б таке велике озеро. Мої пошукові чари навіть не досягають його протилежного берега — боюся уявити, як же він далеко звідси. Та ще й цей ліс… — я затнулася. У голові була лише одна думка: — Не може бути. Ламіро, та це ж Туманне озеро.

— Схоже, ти маєш рацію, — погодилася мавка, дістаючи з наплічника намоклу мапу. — Ми десь тут, на березі озера, прямо на межі лісу Канірел.

— Але як таке може бути? За той час, що ми йшли тунелем, подолати майже вісімсот свагів…

— Знаєш, щодо часу, я б не була такою впевненою, — прошепотіла Ламіра, присівши біля якоїсь кущуватої рослини з червоними квітами. — Це жергенки, їхні квіти широко використовуються в знахарстві. Якщо ти пам’ятаєш, вони починають цвісти в останніх числах травня.

— Тобто ти хочеш сказати, що ми пробули під землею близько тижня? Це вже взагалі маячня…

— А знаєш, про що ми забули за чотири роки безпечного життя? Про наслідки від проріхи між світами, які зараз ліквідовуються, — Ламіра задумалася, тоді як я сперлася спиною на стовбур найближчого дерева.

Я не просто не забула про це. Не минало дня, щоб я не думала про залатану проріху, причини виникнення якої й досі невідомі. А ще неприємності, які вона спричинила, і того, хто ці неприємності усував.

І так непросте життя обросло додатковими проблемами через те, що чотири роки тому мені вистачило розуму закохатися в Ларгуса Агердона, голову Гільдії круків — чаклунів, які, на відміну від магів стихій, черпають сили для чарів з останнього подиху людини, що помирає. Хоча цей чоловік ставився до мене дуже прихильно, але я була не настільки наївною, аби сподіватися на взаємність.

Проте позбутися цих почуттів не вдалося — ні тоді, ні за наступні чотири роки, які минули після того, як Ларгус разом із командою круків-парагеографів вирушив у тривалу подорож світом. Бо саме він був першим науковцем, що досліджував феномен проріхи, і тим, хто поспіхом «залатав» аномальне вікно між двома паралельними реальностями, яке загрожувало руйнуванню обох світів. Усі ці роки вони активно працювали, аби ліквідувати різноманітні аномалії, що виникли за час, поки проріха була відкрита і впливала на цілий світ. Справи ж Гільдії чоловік залишив на свою заступницю, Канілу Декару, з якою регулярно виходив на зв’язок, аби провести наради й узгодити ключові рішення.

Ми з Ларгусом навіть трохи листувалися, але я просто боялася писати йому частіше: ще, диви, подумає, ніби я причепа. Та й що я йому напишу? Поділюся науковими міркуваннями з магістерської, які здаватимуться йому — найкращому парагеографу світу — дитячими забавками? Розкажу, як ганялася за нежиттю на болоті? Чи накатаю довжелезного листа, перемазаного шмарклями з цукром, про те, як я за ним скучила? Навіщо йому це? Час, урешті-решт, подорослішати й перестати думати про те, чого в мене ніколи не буде.

— Так, це може бути однією з аномалій, яка залишилася після проріхи, — прошепотіла я. — Дивно, що круки не помітили її, коли вона в них під самим носом. Але вони, зрештою, люди й без того зайняті, та й Туманне озеро енергетичні шуми тут створює. Потім напишемо про це в Адамарей. А тепер поміркуємо, як повернутися додому, поки не потрапили до лап якоїсь нечисті. Це ж Туманне озеро, тут навіть університетські групи знавців нечистої сили не ризикують проводити відпустку.

— Так, справді, — погодилася Ламіра, знову зариваючи погляд у мапу. — Найшвидше буде дістатися до того місця річки Чорної, яке поблизу кордону з Паларісом. Там є містечко Готім, у ньому непогана переправа, та й нечисть у воді не плаває. Свагів тридцять звідси. Там ми зможемо найняти коней і купити харчів на дорогу. Далі поїдемо узбережжям Туманного озера, а потім звернемо та рушимо прямо до Нотаріла.

— Гаразд, тоді в дорогу. Не хочу тут затримуватися, — кивнула я, коли по шкірі пробіг мороз через відчуття, ніби тисячі очей наполегливо свердлять мою спину своїми колючими поглядами.

* * *

За останні дві години я зрозуміла одне: радше з’їм бабая, аніж назву готімців веселими й гостинними ясочками. Поки ми ходили містом, перехожі дивилися на нас, мов на сусідів, які щодня обпльовують їм вхідні двері. Може, це через близькість до Туманного озера, а може тому, що ми мали вигляд людей, які щойно скупалися в болоті. Навіть кімнату на постоялому дворі нам здали неохоче, та й не здали б узагалі, не натисни ми на старого шубіна, який тут був за хазяїна.

— Ламіро, подивися, у мене часом сині роги не почали рости? — роздратовано запитала я, ідучи між торговельними рядами міського ринку.

— Ні, а що?

— А те, що на мене так витріщаються, та й на тебе, схоже, теж. Може, поки ми були в тому тунелі, нас оголосили в розшук як особливо небезпечних злочинців із психічними розладами?

— Чесно кажучи, я досі дивуюся, чому цього не зробили раніше, — засміялася Ламіра… і краще я не описуватиму реакцію перехожих на її сміх.

— Не подобається мені тут, — зрештою прошепотіла я, намагаючись уникати поглядів перехожих. Останнє було не дуже важко, бо ті самі відверталися від мене, варто було на них озирнутися. — А ну, хутчій купуймо щось їстівне біля першого-ліпшого прилавка й ходімо на постоялий двір. Бо в мене таке передчуття, ніби скоро в наш бік випадково полетять кинджали, арбалетні болти та смолоскипи.

— Твоя правда.

Та здійснити цей задум було не так легко, як здавалося: побачивши нас, усі торговці миттєво зачиняли крамнички або накривали ряднами прилавки, недвозначно даючи зрозуміти, що вони вже не працюють.

— Стривайте! — нервово буркнула я, притримавши рукою залізний навіс прилавка, який продавець збирався опустити просто перед нашим носом. — Ми б хотіли купити у вас трохи харчів…

— Я що, єдиний продавець на ринку? — забормотів шубін. На жаль, у цьому він мав рацію: зрозумівши, що саме нас тут цікавить, решта продавців уже розбіглася. — Не бачите? Я вже зачиняюся!

— Мені цікаво, вам що, зовсім не потрібні наші гроші? — обурилася Ламіра.

— Гроші мені потрібні, але не проблеми, — огризнувся чоловік і, певно, розуміючи, що бовкнув зайве, знову спробував зачинитися, але тепер навіс тримала не моя рука, а закляття. — Та чого ви до мене причепилися?

— А чому ви не хочете нам щось продати? — крізь зуби просичала Ламіра. — Тут так не люблять туристів?

— Досить із нас туристів, — нервово відказав чоловік. — Дякуємо, бачили, знаємо ваших…

— Яких іще наших? — я насупилася. — Про що ви?

— Про того чарівника, який був тут днями. І більше нам таких гостей не треба.

— Який це чарівник?

— Звідки мені знати який. Я що, бачив його? Але добре, що не бачив.

— Шановний, або ви негайно поясните що до чого, або я за себе не відповідаю, — розсердилася Ламіра.

— Добре, — злякано відмахнувся чоловік. — Кілька днів тому тут був якийсь чарівник, і того ж вечора в місті зникли дві дівчини. Кажуть, їх пізно вночі помітили з тим самим чаклуном неподалік постоялого двору. Власне, це був останній раз, коли їх бачили. Після цього знайшли лише їхні тіла, які вранці рибалка виловив із річки. Самого чаклуна не відшукали й досі про нього нічого не відомо. Тому дякую, але більше ми не бажаємо мати справи з чужинцями, особливо якщо вони носять ці кляті пояси.

У мене не було ані часу, ані бажання для виховної бесіди на тему «Серед магів злочинці трапляються не частіше, ніж серед людей. А всі, хто опинився в цьому місті проїздом, не обов’язково соціопати». Я просто глибоко вдихнула смердюче ринкове повітря, порахувала до десяти, а потім запитала:

— Ви не знаєте, куди їхав цей чарівник?

— А хто його знає, цих чортових чаклунів! — гаркнув шубін, і від його тону Ламіра насупилася так, що, закладаюся, іще один хибний крок, і вона просто вибухне. — Начебто він казав хазяїнові постоялого двору, що збирається до Мертвого міста. Але яке мені діло? Моя робота — торгувати продуктами.

— То, може, хоч це зробите? — роздратовано закричала Ламіра. — Обіцяємо, що не повбиваємо всіх вас, якщо продасте нам трохи сиру, масла, хліба, яєць і копченої ковбаси!

— Та добре вже. Бачу, що інакше не відчепитеся, — пробурчав чоловік. — Треба ж таке, двадцять торговців харчами на базарі, а підійшли саме до мого прилавка.

* * *

— Знаю що ці слова вже нічого не змінять… але ти певна, що нам варто туди їхати? — запитала Ламіра, сидячи на коні за сваг до Мертвого міста.

— Анітрохи не впевнена, — прошепотіла я, нервово стискаючи вуздечку.

Виснажили нас не лише три дні в дорозі, а й те, що відбувалося ночами: цілі полчища нежиті виповзали з глибин озера та нір у землі, аби завітати до нас на гостини. Зупиняло їх лише накреслене на землі захисне коло. Утім, воно не давало стовідсоткової гарантії того, що всі ці упирі, привиди, русалки та різного роду потвори якось до нас не пролізуть. Тому, навіть коли одна чатувала, друга не могла спати спокійно.

У всій цій божевільні на природі навіть таким відчайдухам із шилом у гузні, як нам, навряд чи спало б на думку попхатися до цього проклятого міста… якби не одне «але».

Це сталося минулої ночі. І я навіть не одразу зрозуміла, що сплю: усе здавалося надто реальним, навіть фізично відчутним. Тільки туман навколо був занадто густим. І крізь завісу цього туману я бачила свою примарну копію, закуту в кайдани, яка перелякано намагалася з них вирватися, і щосили кликала на допомогу одну-єдину людину — Ларгуса.

А головне те, що він з’явився. Випірнувши з туману, побіг до неї, і назвавши моє ім’я, вхопив за руку… І тієї ж миті змінився на обличчі. Широко розплющивши очі, зробив крок назад. Але те, що прикидалося мною, враз обернулося густим чорним потоком, який стрімко затягувався зашморгом довкола його шиї!

Перелякано біжучи вперед, але не в змозі наблизитися навіть на пів кроку, я закричала…

А прокинувшись, побачила в темряві Арру, яка стояла на самому краю захисного кола й дивилася на мене порожніми очима.

— Він там. І помре, якщо ти не підеш за ним, — слабко проговорила вона захриплим голосом.

Аж раптом увесь світ немов віддалився від мене… І я розплющила очі, лежачи біля багаття в центрі захисного кола. Поряд із Ламірою, яка, чатуючи свою зміну, тепер здивовано дивилася на мене.

Ми обидві нічого не розуміли. Але тепер я не могла не піти туди. У місто, якого до смерті боялася вся Ануара та найближчі країни.

— Одначе цікавий збіг обставин, — промовила я, дивлячись на оповиті туманом стіни. — Спочатку нам буквально під носа потрапляє слід мага-ренегата, який ніби збирався сюди. А потім, саме під час останньої ночівлі дорогою до Мертвого міста, мені сниться вся ця чортівня.

— Йой, не кажи, — похитала головою мавка. — Проте, коли вже стільки слідів веде до цього місця, воно не просто так. Можливо, ренегат якось пов’язаний із тим, що ти бачила в тому сні? І саме тому до тебе у світ снів зі світу мертвих прийшла Арра, яка нещодавно спочила з миром?

— Але мені це все одно не подобається. Ламіро, це ж не курорт! Недарма всі розумні люди оминають Мертве місто десятою дорогою, і лише двоє божевільних на кшталт нас із тобою можуть туди поїхати.

— Не переймайся, може, не все так погано? Навколо таких безлюдних місць завжди повно різних моторошних легенд, але це не означає, що на всіх, хто до них наблизиться, чекає неминуча смерть. Нумо, не лови ґав. Обережно перевіримо, що там і як, а далі діятимемо за обставинами й або швиденько накиваємо п’ятами, або справді врятуємо твого крука.

Першим прозорим натяком на те, що даремно ми сюди поїхали, була поведінка наших коней. Не доїжджаючи до міської брами, вони зупинилися, почали брикатися, врешті-решт, скинули нас — та ще й так різко, що ми ледве встигли скористатися чарами, аби пом’якшити падіння.

— Знаєш, а мені подобається наша подорож! Я просто не тямлю себе від щастя, — саркастично буркнула я, накладаючи на побиту спину лікувальні закляття.

— Та не переймайся, кому ті коні потрібні? — зітхнула Ламіра, проводжаючи поглядом дешевих скакунів, які прудко тікали світ за очі. — І без них додому доберемося. Тут уже недалечко, відстань від Мертвого міста до Нотаріла можна подолати за два-три переміщення. Та й ніякого важливого багажу на них не було. Ходімо, мерщій з’ясуймо, що тут до чого.

Здалеку покинуте місто на березі Туманного озера здавалося моторошним, але що ближче ми до нього наближалися, то краще розуміли, що насправді воно набагато страшніше. Коли ж проминули вкриту мохом браму із зірваними з петель воротами, то опинилися у справжньому палаці потойбіччя. Було навіть дивно, що привиди не ходять вулицями, наче звичайні перехожі, витріщаючись на нас, як на щось аномальне.

З історії я знала, що колись Мертве місто (тоді ще Ареклія, відома як колиска світової алхімії) було столицею та процвітаючим річковим портом. До того самого дня, коли, за загальноприйнятою теорією, щось прокляло Туманне озеро, яке тоді називалося Променистим. І судячи з сили прокляття, це були або кілька одиниць нежиті категорії 1А, або дивовижний збіг обставин, який викликав колосальний сплеск темної енергії. Що саме сталося — загадка, але прокляття було настільки потужним, що озеро перетворилося на суцільний осередок різної нечисті, загалом безтілесної. І припускають, що місто на березі стало жертвою цієї нечисті, яка переповзла до Ареклії й оселилася в ній, перебивши там усе живе.

Проте все це лише здогадки, бо насправді ніхто не знає, як саме загинула Ареклія і що першим стало жертвою прокляття: місто чи озеро? Та й, вірогідно, основна здобута археологами інформація засекречена. Широкому загалу відомо лише те, що зв’язок зі столицею різко обірвався. Коли ж туди послали загін магів і солдатів, ті знайшли примарні руїни. Більше того, їх самих атакувала нечиста сила, і мало хто з них зміг урятуватися. Відтоді Мертве місто, так само як і вся місцевість у радіусі свага навколо Туманного озера, перетворилося на зону відчуження, де навіть сонце ніколи не світило, бо небо весь час було затягнуте суцільним шаром сірих хмар. Зазвичай тих, кому забракло розуму не потикатися до цієї мертвої зони (особливо вночі), більше ніхто ніколи не бачив… хіба що привидами.

Ось чому я так «раділа» нагоді прогулятися цим чудовим містечком.

— Здається, я знайшла сліди того чарівника, — вигукнула Ламіра, піднявши із землі начищену до блиску мідну пряжку від чобіт.

— Як вона лежала?

— Ось так, поряд зі слідом від чобота, — задумалася Ламіра, поклавши пряжку на місце. — Отже, чаклун ішов у той бік, — дійшовши висновку, вона вказала на обшарпаний провулок.

Щойно я зайшла туди, мене охопило відчуття, ніби зараз спрацює спеціально встановлена пастка й нам на голови впаде гора цегли.

Але нічого не відбувалося. Ми лише глибше занурювалися в нескінченні лабіринти вузьких провулків Мертвого міста, час від часу знаходячи сліди загадкового чародія. Тишу порушував вітер, який на рідкість зловісно свистів між кам’яними стінами тисячолітніх будинків.

Цікаво, що цьому магові тут знадобилося? І хто піде на такий ризик, як тривале перебування біля Туманного озера та ще й у Мертвому місті? Треба бути божевільним, щоб так чинити, або ж мати мету, заради якої будь-який ризик уже заздалегідь виправданий. Тоді що ж це за мета?.. І чи ми зараз не танцюємо під його музику? Раптом цей тип насправді хотів саме заманити нас сюди? Якщо так, то він знав, що ми розкопуватимемо могилу Арри, йтимемо тунелем і нарешті опинимося в Готімі, де натрапимо на його слід.

Але в такому разі він мав би знати й те, що Арра перетвориться на нечисть, а ми захочемо все про це з’ясувати після того, як побачимо її. Відповідно, за цією теорією, він і зробив усе, аби Арра спочатку дісталася озера, а потім попрямувала до нас.

То чи не означає це те, що від самого початку ми граємо на руку якомусь психові, здатному маніпулювати невідомими нам силами? Якщо все так, то варто якнайшвидше звідси забиратися.

— Ламіро, краще нам…

— Тихо, — прошепотіла дівчина, піднявши палець. — Чуєш? Хтось плаче.

Прислухавшись, я справді почула тихенький дитячий плач.

— Цікаво, звідки тут діти? Більше схоже на пастку, — скептично прошепотіла я.

— Можливо. Але раптом сюди справді забігла якась дитина, що заблукала в лісі? Ходімо, слід усе перевірити. Може, це й пастка, але я ніколи собі не пробачу, якщо через моє боягузтво загине дитина.

Незважаючи на всі факти, аргумент залізний. Надто для тих, хто присягав на поясі мага захищати людей. Тому ми навшпиньки попрямували на звук. І за хвилину побачили вузький провулок, у якому біля напіврозваленої стіни сиділа маленька рудоволоса дівчинка. Її крихітні рученята закривали обличчя, а плечі тремтіли від ридань.

— Заспокойся, маленька, — промовила Ламіра, наближаючись до дівчинки.

— Ні, не підходь! — вона різко відскочила. — Я тебе боюся! Ти така ж погана, як і той дядько!

— Який дядько?

— Той, що вбив мою сестричку та її подружку, а мене забрав і привів сюди, але я втекла! Мені страшно, я хочу до мами! — ще сильніше заридала дівчинка.

Дивно, чому в Готімі нам не сказали, що зникла маленька дівчинка? Невже той продавець настільки заляканий, що забув про неї?

— Не бійся, ми тебе не образимо, — заговорила Ламіра, знову намагаючись підійти до дівчинки. — Ми, навпаки, прийшли, щоб знайти та покарати того дядька.

— Ні, ви не зможете! Він уміє чаклувати! І він дуже страшний!

— Заспокойся, ми ж чаклунки, — сказала я, ставши поряд із подругою.

— Так, — підтвердила Ламіра і наблизилася до дівчинки одночасно зі мною. Ще трошки, і ми зможемо взяти її за руки та відвести геть звідси. — Ми не боїмося того страшного дядька.

— Справді? — прошепотіла дитина, прибравши руки від заплаканого обличчя.

— Так, — усміхнулася Ламіра.

— А даремно, — холодно проговорила мала…

В одну мить ангельський вираз обличчя змінився на холодну демонічну посмішку! Перш ніж ми встигли щось зрозуміти, маленькі тендітні ручки з небувалою силою схопили нас за зап’ястя. Очі дівчинки яскраво засяяли червоним, тіло стало прозоре, і крізь невинну личину було добре видно жахливого монстра, який хижо дивився на нас…

* * *

Такої темряви просто не може існувати: холодної, непроглядної, безмежної. Але саме вона мене зараз оточує. Я не знаю, що сталося, де Ламіра і як діяти далі. Не чути нічого… крім страшного, замогильного сміху крізь зімкнені губи, який тихо лунає навколо.

— Як мило, — несподівано промовив крижаний голос. — Я знав, що ви не зможете покинути напризволяще маленьку дівчинку посеред Мертвого міста. Як же мені подобається, коли всі танцюють під мою дудку, слухаючись кожної ноти.

— Припини! — гнівно закричала я. — Де Ламіра? Що з нею?

— Тут її немає, є лише ти, я… та ще дехто, — проказав високий чорнявий чоловік у чорній порцеляновій масці. Незнайомець випірнув із темряви, огорнувши себе променем світла. — І зауваж, головний тут я.

На мить я завагалася. Але моя рука швидко знайшла чорний підвісок у формі метелика, що висів на шиї, і від страху не лишилося навіть сліду.

— Аж ніяк! Це сон, моя свідомість, і я нікому не дозволю тут командувати, — закричала я і замкнула чоловіка в сталевій клітці. Але варто було йому лише глянути на неї, і та зникла. Нічого не розумію… проте зупинятися не збираюся.

Я кинула в чоловіка великий дубовий стіл, який мав би збити його з ніг… але той теж розтанув від погляду незнайомця.

— Навіть не намагайся, — засміявся він. — Тут, у снах, я маю таку саму силу, що й ти.

То він теж звичайна людина? Маг, який просто спить? Зрозуміло. Тоді можна припустити, що та дівчинка була лише ілюзорним інструментом для передачі невідомого заклинання, за допомогою якого він якось зв’язав наші свідомості, аби проникнути в мій сон. Саме цього він, схоже, і прагнув із самого початку, а я слухняно йшла в нього на повідку!

— Різниця лише в тому, — продовжував він, — що я маю в рукаві козирного туза.

Чоловік махнув рукою і моє серце завмерло: промінь світла освітив кам’яний стіл, на якому нерухомо лежав Ларгус! Його очі були заплющені, обличчя спокійне, змокле від поту чорне волосся прилипло до чола… а на шиї зловісно блищав схожий на капкан нашийник.

— Краще не роби дурниць, — суворо пригрозив чарівник у масці. — Один хибний рух, і він помре.

— Блефуєш, — крикнула зопалу я, не зводячи погляд із крука, який спав. — Це лише сон, і якщо ти вб’єш його тут, це не…

— Бідолашна Алісо. Тобі так хочеться в це вірити, — промовив чоловік, і я відчула, що під маскою він лукаво посміхнувся. — Проте перевіряти я тобі не раджу. Ти ж сама знаєш, сон не просто картинки в голові. Це величезний світ, яким мандрує частинка душі. Тепер його душа тут, але водночас і в моїх руках. Не розказуватиму, як мені це вдалося, цього тобі знати не потрібно. Для тебе має значення лише те, що як зараз він помре, то вже не прокинеться. Бачиш отой нашийник? Так ось, він заговорений, і якщо я скомандую, він одним рухом відрубає голову Агердона. Є лише один спосіб його зняти — це знову ж таки заговор. Нашийник одразу зникне та залишить жертву живою після того, як ти виконаєш моє маленьке прохання.

— Що за прохання?

— Дріб’язок. Усе що потрібно, це перекласти кілька написів, — сказав чоловік і помахом руки запалив іще один промінь світла.

Мені здалося, що все моє єство скував холод, щойно я побачила кам’яний саркофаг — той самий, зі сплячою жінкою всередині, який ми з Карілом і Фамалом знайшли в Залі Санкора більш ніж чотири роки тому, коли я лише прибула до цього світу. То ось хто його тоді викрав… аби ще знати, хто це.

— Звідки ти взяв, що я зможу їх розшифрувати? — я спробувала захиститися. Від перекладу цих написів добра точно не буде. — Цю мову давно втрачено, а відродити її кафедра мертвих мов іще не встигла.

— Не прикидайся наївною дровинякою. Я не раз спостерігав, як ти граючись перекладала написи, над якими професура впрівала годинами. Не знаю як ти це робиш, але твій талант не лишився непоміченим. Тому, якщо хочеш, щоб він прокинувся, негайно берися до роботи.

Тобто як спостерігав? Невже цей чоловік або навчався, або викладав, або частенько бував в університеті, коли там навчалася я? То виходить, він підловив мене та зрозумів, що після переходу до цього світу я отримала здібність читати написи, зроблені будь-якою мовою.

Схоже, він не розуміє, як саме я це роблю. Проте впевнений у своїх знаннях і не повірить мені, якщо я це спробую заперечити.

Але…

— Де гарантії того, що ти не брешеш? — знову насупилася я. — Що ти відпустиш Ларгуса?

— Їх немає. Так само, як іншого виходу для тебе. Але повір мені на слово: я завжди досягаю мети, і якщо мені потрібна буде смерть голови круків, він усе одно помре. А зараз нашийник деактивується, якщо ти виконаєш моє прохання та зробиш переклад. Проте лише за умови, що ти, звісно, скажеш правду. То що, ми домовилися?

Є вірогідність, що він просто блефує. Але враховуючи те, як він мене заманив у пастку, доклавши заради цього стільки зусиль, можна було припустити: цей маг не обманює. Отже, доведеться робити вибір.

Ну чому на такі важливі рішення завжди дається так мало часу?

Необхідно зосередитися, мислити холодно, тверезо та розсудливо. Ларгус сам ніколи не робить дурниці… Точніше, робить, але лише коли я йому з цим допомагаю.

От чого, в біса, саме в такий відповідальний момент у моїй голові повний хаос? Я маю сконцентруватися, очиститися від усіх емоцій.

З одного боку, цей тип однозначно задумав щось лихе, і якщо йому вдасться здійснити свій план, буде халепа. Тому виконувати його вимоги — погана ідея. З іншого — життя голови Гільдії круків та одного з найвидатніших науковців світу коштує дорого, навіть коли відкинути мої особисті почуття до нього.

Цікаво, а як би вчинив Ларгус, опинившись на моєму місці?

— Добре, — різко проговорила я.

— Справді?

— Так. Я перекладу написи.

— Хороша дівчинка, — гмикнув чоловік.

Тієї ж миті саркофаг опинився біля мене. Я сфокусувала погляд на невеличкій табличці з текстом. За хвилину кам’яні літери розпливлися та склалися в напис:

«Є місця, до яких краще не підходити; є речі, які краще не знаходити; є імена, які краще не називати; є нічні кошмари, які краще не будити. Ця зала закрита, і для неї немає кращої схованки. Ніхто не повинен її знайти. Ніхто не повинен називати її імені. Її душа там, де й має залишитися. Що б не сталося, не відгукуйтеся на її Поклик, не наближайтеся до неї і не забирайте її з собою. Без душі тіло безсиле, але якщо об’єднати їх, настане пробудження, яке буде вісником кошмару всього світу.

Рафтан Санкор».

Щойно я прочитала підпис, нашийник клацнув, розпався навпіл і, впавши додолу, зник.

— То як довго мені ще стирчати в Мертвому місті? — голосно гаркнула я, стиснувши кулаки.

— Постирчиш ще трохи, — цинічно пирхнув маг у масці.

Тим часом повіки Ларгуса здригнулися, але він розчинився в повітрі, перш ніж устиг розплющити очі. Тоді я нарешті зітхнула з полегшенням.

— А імені її ти часом не знаєш? — нахабно спитав чоловік, підійшовши до мене впритул.

— Я тобі що, довідкове бюро? — прогарчала я і відштовхнула цього психа. Ларгусові тепер ніщо не загрожує, тож можна з ним більше не панькатися.

— Які ми сердиті, — посміхнувся чарівник у масці. — Утім, можеш сердитися, бо я вже отримав усе чого хотів, і з рештою дам раду. І все ж не розумію, чому ти так сліпо віддана тому крукові? Невже тобі жодного разу не спадало на думку, що він просто використовує тебе? Думаєш, що справді щось для нього означаєш, а не просто інструмент, один із багатьох засобів, які він використовує у своїх інтригах? І все, що було між вами, не спланована операція з приручення відданого песика? Тоді, нумо, Айвіро, сподівайся й далі на щирість Фарлана!

Чоловік засміявся та зник у темряві. Я ж відчула, як щось витягує мене нагору, за межі часу та простору.

— На веселці граю, сонечко гойдаю. Пташечки вмирають, страхи забувають… Мені ж уже недовго чекати? Я так сумувала, минула ціла вічність… Чому ти не йшов цілу вічність?

— Це неважливо. Тепер я поряд, і нас ніщо не розлучить. А хто спробує, той пошкодує.

— Я зовсім його не пам’ятаю… ніби в мене його й немає. Невже я все це заслужила? Але ж… я так його хочу! Ти мені його скажеш?

— Звісно, скажу, моя мила. Я так довго чекав цього дня, що навіть не вірю у своє щастя. Іди до мене, моя люба Хаосс.

Саме моє єство закричало! Нестерпний, пекучий біль, ніби щось роздирає діру в грудях. Потворні, слизькі щупальця тяглися до кривавих країв рани, ще більше її розтягували. І все заради того, щоб пролізти крізь мене. Моя спина вигнулася дугою, а очі широко розплющилися. Так хотілося схопитися за голову, але я не могла: мої руки та ноги немов до чогось були прив’язані…

Я прокинулася, стискаючи кулаки на грудях, ніби намагалася втримати серце, яке хтось люто виривав.

Ще за мить я зрозуміла, що відчайдушно кричу, проте з горла не виривалося жодного звука. Та коли прокашлялася, то з полегшенням почула свій голос. І лише тоді дозволила собі озирнутися.

Навколо було темно. Перебувала я, схоже, у кімнаті. Ламіра сиділа поруч і роздратовано перебирала пальцями численні сережки у вухах.

— То ти вже отямилася? — рипнула зубами вона.

— Де ми? — простогнала я. Голова боліла так, ніби останні вісім годин я тільки й робила, що билася нею об бетонні стіни.

— Гадки не маю. Після того як та дівчинка схопила нас за руки, я вирубилася. А отямилася вже тут години чотири тому. Ти навіть не уявляєш, у що ми влипли!

— Ні, це ти не уявляєш, у що ми влипли, — видихнула я. — Із самого початку ми грали на руку тому магові, який навмисне заманив нас до Мертвого міста. Він створив ту дівчинку закляттями, аби пробратися в мою голову. Тепер я навіть не ризикну припустити, що має статися найближчим часом. Усе це мені дуже не подобається.

— Наскільки все кепсько?

— Можу лише сказати, що воно пов’язане зі Стіною Санкора.

— Нам торба, — простогнала Ламіра. — А в мене новини не настільки глобальні, але для нас усе одно, схоже, паршиві. За той час, поки я тут сиділа, мені відкрився дуже цікавий факт: у Мертвому місті не так уже й багато нежиті. Та й привиди тут щось на кшталт рідкісних тваринок.

— Як на мене, то це добре.

— Аж ніяк. Насправді я б щиро раділа, якби тут вешталися тисячі привидів під ручку з упирями. Проте в цьому місті все набагато гірше. Те, що тут живе, належить не до нежиті, а до породжень тіні.

— Жартуєш?

— Якби ж то. Це місто просто кишить духами якоїсь нетипової природи. І щонайгірше, вони скупчилися біля нас. Певно, поки ми не натрапили на ту дівчинку, їх щось тримало на відстані, тож ми їх навіть не виявили чарами. Але коли я прокинулася, то ледве встигла накреслити захисне коло. Духам, на відміну від привидів, байдуже, день зараз чи ніч. Проте найбільша халепа не в цьому. Нагадаю тобі, що присутність духів блокує переміщення. Тож ми в пастці, стара.

— Певно, для цього той маг убив дівчат із Готіма, — припустила я. — Можливо, він відкопав якийсь темний ритуал, який давав змогу певний час контролювати духів. Не здивуюся, якщо він сам і нацькував їх на нас. Заманив сюди, використав мене, а тепер вирішив замести сліди.

— Ну я й дурепа! Подумати тільки, маленька дівчинка посеред Мертвого міста. Та це ж за сваг смерділо пасткою, — відчайдушно прошипіла Ламіра.

— Та й я не краща.

— Ну все! — зненацька заявила Ламіра, почухавши ніздрю з маленькою сережкою. — Посиділи-поскиглили, фіалочки понюхали, а тепер нумо намотувати шмарклі на кулак і думати, як звідси вибиратися. Зараз ніч. І хоч духам це байдуже, але крім них тут бігає ще й нежить, якої нам наразі тільки й бракувало. Тому найголовніше наше завдання — протриматися до ранку, відбиваючись закляттями від духів, які намагатимуться пробити захисне коло. Єдиний мінус цього плану — запаси магії. Я чула, що тут, у Мертвому місті, поповнити їх неможливо з будь-якої стихії. І поки ти спала, перевірила це, підтвердивши бісову теорію. Тварин, яких можна було б зловити та використати як листонош, аби покликати на допомогу, тут, як ти здогадалася, теж немає. Тому ми, по-перше, маємо розраховувати лише на власні сили; по-друге, використовувати всі можливості, аби ці сили зекономити. Якщо протягнемо до ранку, залишиться вирватися з міста і трохи від нього відбігти. Необхідно лише придумати як.

— Хоч про духовні сутності в нас читав рідкісний гад, якого я терпіти не могла…

— Зауваж, не ти одна, — усміхнулася Ламіра, сівши на підлогу.

— …але дещо корисне в моїй голові таки залишилося, — промовила я, щосили риючись у пам’яті. — В основі практично всіх засобів захисту від духів полягає предметна магія. Але не так давно один новатор запропонував спосіб, який ґрунтується на творенні заклять. Однак на поточному етапі розрахунків він геть не вписується в середні енергетичні резерви магів стихій. І як зменшити витрати потрібної для нього енергії, науковці поки не придумали. Крім того, один чарівник із ним впоратися не зможе, потрібна робота щонайменше двох магів. Тому більшість науковців вважають його використання сумнівним і неефективним, а якщо говорити прямо — безнадійним.

— І що? Багато викладачів вважали (та й досі, певно, вважають) і нас із тобою безнадійними, але поки що нас ніхто не з’їв… До речі, а ми самі коли востаннє щось їли?

— Та давненько, — зітхнула я, погладивши давно порожній живіт: спогади про їжу відгукнулися сумним бурчанням. — Слід було нам накупити більше харчів у Готімі.

— Нічого, підемо на базар уже в Нотарілі.

— Тоді чимдуж до справи. В основі закляття лежить формула Карлета, яка є основним елементом захисного кола. Суть його в тому, що саме захисне коло стає рухомим. Творець закляття може переміщувати його разом із собою, завжди перебуваючи в самому його центрі. Але заклинання недосконале та потребує доробок. Оскільки, набуваючи рухливості, захисне коло починає жерти енергію, як скажене, водночас слабшаючи. Тому, коли ми активуємо закляття і я триматиму захист, тобі доведеться відбиватися від духів, які пробиватимуться до нас. Тож раджу заздалегідь приготувати кілька міцних заклять.

— Буде зроблено, — усміхнулася Ламіра. — А ти поки пригадуй ту формулу й готуйся, бо скоро тут буде гаряче, як у пеклі.

* * *

Майже годину я напружено готувала закляття, намагаючись нічого не переплутати. Тепер, коли запаси магії поповнити неможливо, кожна краплина сили може бути вирішальною.

— Готово, — тихо сказала я, закінчивши заклинання.

— Прекрасно, — ошаленіло всміхнулася Ламіра з виглядом битого воїна, який передчуває гарненьку бійку. — Ніч закінчилася, тож нежить до нас не лізтиме. Ну то як, уперед?

— І ні кроку назад. Можливо, наші шанси мінімальні й ми приречені, але здаватися цим тварюкам я точно не збираюся, — промовила я, активуючи закляття: захисне коло засяяло та трохи піднялося над землею. — Зараз вони побачать із ким зв’язалися!

Я сконцентрувалася, пішла вперед… і тієї ж миті відчула тиск усіх тих духів, які силувалися до нас прорватися! Кожного я мала стримувати особисто, перехоплювати нитками закляття, утримувати й відкидати, бо тепер сама стала частиною захисного кола. Відчуття, зізнаюся, неповторне: незважаючи на всю небезпеку, я насолоджувалася боєм.

Ось тільки добряче псувало насолоду те, що запаси магії вичерпувалися значно швидше, ніж ми розраховували. Якщо так піде й далі (а далі воно лише так і піде), невідомо, чи вистачить нам сили до виходу з міста. Утім, однаково нікуди дітися! Коли шанси п’ятдесят на п’ятдесят, лишається тільки не опускати руки.

— Ось вони! — зненацька почула я вже на підході до міської брами і від подиву мало не впустила захисне закляття. Бо в ту браму саме заходив Фамал — ще від першого курсу наш спільний найкращий друг із комплексом «правильного старшого братика». Незабаром після випуску йому запропонували місце учня крука, тож юнак надів сіру форму.

Його вчитель, Балат, до слова, теж був тут. А разом із ними іще один крук з учнем.

Мені було цікаво дізнатися, як їх сюди занесло, але духи вперто відволікали. Тож, продовжуючи відбиватися аж до самого кінця, ми пройшли крізь браму, де й перетнулися з не вельми своєчасною підмогою. Після цього натиск духів почав поступово слабшати, а згодом зник зовсім. І тоді я, нарешті розвіявши закляття, разом із подругою обійняла Фамала.

— Слухай, коли ти вже тут, то нахабно запитаю, чого ж це ви трохи раніше не підійшли, — засміялася Ламіра.

— Але ми все одно раді тебе бачити, — усміхнувшись, додала я.

— Я теж дуже радий, — прохрипів придушений Фамал. — А ще більше зрадію, коли мені, зрештою, дадуть подихати.

— Звісно, — я засміялася й відпустила давнього друга. — Знаєш, я зараз багато чого можу розповісти, але спершу скажи: як ви тут опинилися? І не думай забивати мені баки казочками про «звичайний збіг», бо таких збігів просто не буває.

— До чого тут збіг? — знизав плечима Фамал. — Ми просто виконували наказ голови круків.

На мить мені здалося, що весь світ навколо провалився в чорну порожнечу.

— Що ти хочеш цим сказати? — прошепотіла я, не в змозі ворухнутися. — Чому Ларгус послав вас сюди?

— Я й сам не до кінця це розумію, — зітхнув хлопець. — Балат розказав лише, що Агердон кілька днів спав непробудним сном і ми вже не знали, що й думати. Але кілька годин тому він несподівано прокинувся, одразу ж зв’язався з Адамареєм і наказав відправити групу до Мертвого міста на пошуки якихось чарівників. Багато хто сумнівався в адекватності його рішення, але свого наказу він навіть повторювати не захотів. Хто б міг подумати, що цими чарівниками виявитеся ви з Ламірою. А я сподівався, що у вас уже клепок побільшало… Якого біса ви сюди взагалі попхалися?

— Потім розкажемо, — промовила я.

Повірити в усе це було складно. Невже взята в полон магом у масці душа Ларгуса уві сні почула мій голос і щось про Мертве місто, а прокинувшись, він, навіть не роздумуючи, відправив сюди групу?

— То ви, як я розумію, Аліса Гайлінова? — спитав другий крук, якому набридла відсутність уваги з нашого боку.

— Що?.. Так, даруйте, задумалася трохи, — похопилася я. — А це Ламіра Забара.

— То що ви тут робили? — наполегливо перепитав маг.

— Усе, що сталося, не випадковість, — зітхнула я. — Наша присутність тут була частиною історії, яка почалася кілька років тому. Тож я не маю повноважень щось розказувати. Як скоро голова круків повернеться до Ануари?

— Точно сказати не можу, — задумався Балат. — Але найближчим часом він має бути тут.

— Тобто незабаром я можу розраховувати на зустріч із ним?

— Наскільки мені відомо, так.

— У такому разі я надішлю звіт його заступниці, все детально розповім уже йому особисто, а він сам вирішить, кого ще в це посвячувати, — заявила я, намагаючись зберегти холоднокровність. — Вам можу сказати тільки те, що ми з Ламірою проводили наукове дослідження, слід якого привів до Мертвого міста, де ми і стали жертвами агресії духів. Я скористалася відомим вам закляттям із формулою Карлета в основі, і ми дійшли до виходу з міста, де й зустріли вас. Це все.

— Що ж, коли так, то можна розходитися, бо все, що нам відомо, Фамал уже розповів, — зітхнув Балат. — Зможете самі дістатися куди вам треба?

— Ну, ми ж не першокурсниці, — знизала плечима Ламіра, проколюючи голкою палець, аби, приклавши ранку до землі, вступити в енергетичний контакт зі своєю стихією та поповнити з неї магічні резерви. — Якось уже подолаємо ці нещасні сваги до Нотаріла.

— Тоді до побачення, — зітхнув Балат, перш ніж зникнути. Слідом за ним перемістилися другий крук зі своїм учнем. Останнім пішов Фамал, наостанок пригрозивши Ламірі пальцем, на що отримав у відповідь посмішку голодного мелюзина.

Коли ми залишилися самі, я слідом за Ламірою почала поповнювати запаси магії.

— Усе, досить із мене походів, переміщуємося у два стрибки в напрямку до Нотаріла. Поділишся своєю настоянкою від головного болю і домашніми харчами, бо я настільки вмираю з голоду, що скоро почну уявляти, з якими приправами можна було б підсмажити бабая, якого ми в тому тунелі залишили, — пробурчала Ламіра.

— Згодна як ніколи, — втомлено простогнала я. — Нічого, скоро доберемося до мене додому, а там повна комора.

— Тоді рушаймо.

Я нічого не мала проти, тож ми домовилися про точну відстань для першого стрибка. Потім, відпочивши годинку, здійснили другий, опинившись прямо біля кам’яного порогу побіленого будинку на околиці Нотаріла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Гамбіт

Ну що ж, давно не бачилися, любий Фетесаріне! Головне місто магів стихій. Одна з «трьох столиць» Ануари — фактично нарівні з офіційною адміністративною столицею, Еданором, та містом Гільдії круків, Адамареєм.

Уже завтра настане день, заради якого наш курс гарував ці п’ять років: випускний бал, де нам вручать дипломи й нададуть звання офіцерів запасу королівських військ.

Наразі ж усі ми, іще перебуваючи в офіційному статусі студентів, повернулися до стін університету. Нас розмістили в гуртожитку. Я почувалася прекрасно, мала багацько вільного часу й вирішила згадати юність, прогулявшись старими коридорами. Літня сесія вже скінчилася, тож було в них на диво порожньо й тихо.

Та несподівано цю тишу порушила група чарівників, які почали по одному виходити з кабінету ректора. І тієї самої миті я завмерла, не в змозі навіть видихнути набране в легені повітря: з масивних дверей слідом за Канілою вийшов Ларгус.

Усе навколо немов зникло. Був лише він, за кілька метрів від мене. І коли крук обернувся, його обличчям промайнула тепла усмішка. А я, немов паралізована, дивилася на нього й теж усміхалася.

Чотири роки. З часу нашої останньої зустрічі минуло бісових чотири роки, а він за цей час майже не змінився, чого не скажеш про мене. Тепер здавалося, що різниця у віці в нас років три-чотири, не більше.

— Алісо, ось ти де, — почула я в себе за спиною. Обернувшись, побачила Ламіру з Маліссою, які одразу підхопили мене під руки з обох боків.

— А ми тебе ніяк знайти не можемо. Ходімо, ми там придумали таку прикольну штуку для випускного балу…

— А там що таке? — зацікавилася Ламіра, помітивши групу магів. — Невже круки нарешті повернулися?

— Схоже на те, — задумавшись, відповіла я, знову дивлячись на Ларгуса: саме цієї миті до нього підійшов ректор і почав щось говорити. Крук іще раз усміхнувся мені та, підморгнувши, пірнув разом із чарівниками в один із коридорів.

— То ось чому Тейн в останньому листі написав, що скоро зробить мені сюрприз? — радісно засяяла Малісса, труснувши розкішною копицею свого в’юнкого рудого волосся.

За всі ці роки вона з учнем Ларгуса не тільки не розірвала своїх стосунків, а ще й активно листувалася. Кілька разів дівчина навіть їздила провідати його під час канікул, і остання поїздка була близько місяця тому. Заради цього вона економила кожну копійчину зі своєї стипендії і навіть підробляла. Перед поїздками (часто через пів світу) Малісса сяяла, наче золото на сонці, а повертаючись, майже ніколи не могла стримати сльози, які котилися з її бурштинових очей. Кожного разу, коли мова заходила про Тейна, дивакувата Малісса ставала зовсім іншою людиною: спокійнішою та ніжнішою. Вона мало що розповідала, та й без того було зрозуміло: молодий учень крука назавжди вкрав серце дівчини, і це робило її неймовірно щасливою.

Звісно, не все було так безхмарно. Малісса якось обмовилася, що рідні не схвалюють її вибір, хоча вони навіть не бачилися з Тейном. Ми з Ламірою припускали, що причиною цього є сіра форма учня крука та пов’язані з Адамареєм забобони. Але з самою Маліссою цього не обговорювали, вона взагалі не любила розмовляти про своє особисте життя. Утім, одне було зрозуміло: протести батьків жодним чином не вплинуть на її рішення бути з Тейном і лише з Тейном.

Мені ж залишалося хіба що заздрити її щастю. Свого часу я отримала відповідь мало не прямим текстом.

— Ну то ходімо, чи як? — усміхнулася Ламіра, блиснувши яскраво-зеленими очима.

— Звісно, — спокійно відповіла я та пішла разом із подругами до гуртожитку.

Вир шовкових спідниць нагадував калейдоскоп, який складався в нові й нові візерунки. Я дивилася на нього, сидячи в масивному кріслі в невеличкій, зовсім не помітній із зали темній ложі. Про неї, певно, мало хто пам’ятав — пил і павутиння нашаровувалися тут не один рік. Саме в цьому місці я за роки навчання проводила більшість університетських балів. Мені не хотілося, щоб мене хтось бачив. Просто після того, як Ларгус поїхав, зникло бажання потрапляти кому-небудь на очі під час урочистих заходів. І коли наприкінці другого курсу я натрапила на це місце, то почала ховатися тут одразу після офіційної частини. Утім, сьогодні мені таки доведеться звідси вийти на церемонію вручення дипломів.

Я дивилася вниз, на цей бал, але перед очима була лише усмішка Ларгуса. Перша за довгі чотири роки. Мимоволі торкнулася підвіску у вигляді чорного метелика, який крук колись подарував мені, і відтоді я постійно носила його. Я сподівалася, що зможу звільнитися від цих безнадійних почуттів. Іноді навіть здавалося, що мені це майже вдалося, але омана тривала недовго: я знову й знову згадувала його.

Он як склалася доля того ж Вадима, з яким ми разом прибули до цього світу. Іще на третьому курсі він одружився з Раманною — багатенькою красунею зі шляхетної родини, яка з першого курсу шаленіла від нього. Залишився в столиці на хлібній посаді в міністерстві оборони. За патенти на магічні технології, розроблені на основі технологій нашого з ним рідного світу, отримує постійні виплати від «Гондівер» — першого в країні товариства, яке створювало чарівні технології. І живе собі як вареник у сметані. А мені, певно, так і судилося вічно бігати болотами за нечистою силою.

Погляд випадково впав на затемнений куток бальної зали, де я помітила самотню фігуру лісовика, який прийшов сюди сьогодні лише заради того, щоб привітати мене з випуском. Нещодавно ми з ним трохи потеревенили, а ось тепер Каріл дивився на все з уже звичною для нього байдужістю. За ті роки, що минули, мій давній друг так і не змирився зі смертю Фандори. Готова заприсягтися, що навіть зараз рука лісовика стискала в кишені шпильку-магнолію. Його кохана дружина забула її вдома, коли їхала на завдання, де загинула через загадковий напад розбійників, до якого й досі було забагато запитань.

— Навіть не сумнівався, що ти знайдеш це місце, — почула я тихий голос у себе за спиною. Утім, чи справді я його чула? Обернутися було страшно, бо ж раптом він лише примарився мені посеред тиші? Болісної тиші, у якій минали останні чотири роки.

Та ось я провалилася в щільну вату, а пари танцюристів на балу немов розчинилися, коли сильна рука ніжно лягла на моє плече. Справжня, матеріальна. Подумки хапаючись за цей якір, я повільно озирнулася й справді побачила його поруч.

— Ларгусе, — тільки й змогла прошепотіти я, перш ніж зірватися та міцно обійняти крука.

Дурний порив. Безглуздий та наївний. Але мені не вдалося стримати його.

— Тихіше, — проговорив чоловік та обійняв мене у відповідь.

— Як же мені тебе бракувало, — тихо сказала я одними губами, відчуваючи, що просто розтанула. Стільки років Ларгус був далеко, а тепер він так близько, що я відчуваю стукіт його серця!

— Не можу повірити, що нарешті бачу тебе, — прошепотів він, сильніше пригортаючи мене.

— Як ти мене знайшов? — запитала я, нарешті зважившись подивитися в його темно-карі очі.

— Про цю ложу вже всі давно забули. Її навіть не замикають, бо сходи до неї прикриті старими шторами в кінці темного коридору. Коли я не побачив тебе в залі, то припустив, що ти прийдеш сюди.

Я поклала голову на плече Ларгуса.

От дурепа.

Голова запаморочилася, а дихання перехопило, коли крук запустив пальці у моє довге розплетене волосся. Я підвела погляд і знову подивилася на нього… так близько, не може бути, як же близько! До його губ лічені сантиметри. Я безнадійна, я збожеволіла, але хай йому грець…

— Ларгусе! — зненацька пролунало неподалік. Злякавшись, я здригнулася та обернулася. — Ларгусе, ти ж тут?

— А я уже й забула голос Тейна, — тяжко зітхнула я.

Коли кроки наблизилися, я інстинктивно відсторонилася та спрямувала погляд на залу. Тож коли учень крука опинився в ложі, я саме з меланхолійним виглядом дивилася на бал, а Ларгус просто стояв поруч.

— Нарешті я тебе знайшов… доброго вечора, Алісо, — радісно привітався Тейн із до біса винуватим виглядом. — Пробачте, я не хотів… Ларгусе, тебе там ректор шукає. Ось-ось має розпочатися церемонія вручення дипломів.

— Дякую, Тейне, — спокійно відказав Ларгус. — Ми зараз спустимося.

— Ще раз пробачте. Може, мені сказати Карнессу, що я тебе не знайшов, та потягнути час із пів годинки? — підморгнув учень.

— Не варто, я зараз підійду, — похитав головою крук.

— Я вже казав це тобі мільйон разів і готовий сказати ще мільйон: мені тебе ніколи не зрозуміти. Та скільки можна!..

— Ходімо, Тейне, — занепокоєно перервав Ларгус, підвищивши тон.

— Гаразд, — розчаровано зітхнув молодий чоловік. — Алісо, ти теж спускайся, а то ще вручення власного диплома пропустиш, — усміхнувся учень, перш ніж покинути ложу слідом за вчителем.

Усе, що відбувалося далі, промайнуло для мене як одна мить, проведена в тумані: офіційні промови, отримання дипломів, нанесення заклинанням офіцерської нашивки на золотий пояс мага… Я йшла до цього роками, старанно навчалася, докладаючи багацько зусиль для магістерської. Чому ж тепер, у мить мого, здавалося б, тріумфу, мене нічогісінько не цікавило, бо подумки я досі була в тій ложі, в обіймах крука?

Я довго намагалася навести лад у голові, але зрештою зрозуміла: з цим однаково нічого не зробиш, тож хай йому грець.

* * *

Офіційна казка закінчилася й настав час повертатися до звичайних буднів, які для мене залишатимуться незмінними, доки не відпрацюю зазначений термін у Нотарілі.

Обличчя колишніх однокурсників тепер викликали радше смуток, а не радість. Коли ж я зустрілася очима з Вадимом, мені здалося, ніби своїм поглядом хлопець перекрутив усі мої нутрощі, а наприкінці ще й переможно поставив на них ногу. Але дяка Стихіям, що хоч на балу вечір минув без сумнівної радості бачити його пику.

Біля стайні Гільдії на мене чекав запряжений для подорожі кінь. Поряд із ним стояли скакуни й інших чарівників, які цього ранку полишали місто.

— Ларгусе, — гукнула я, коли побачила крука, що сідав на вороного жеребця.

Тейн, який ошивався неподалік, не дуже поспішав осідлати свого коня: учень крука прощався з Маліссою. Учора після балу він саме освідчився їй, тож тепер на пальці молодої чаклунки блищав золотий перстень із вогненно-жовтим каменем. Дівчина мала залишитися в місті на кілька днів, але вже домовилася з коханим, що обов’язково приїде до нього, щойно владнає свої справи.

— Ти до Адамарея? — запитала я в Ларгуса перше, що спало на думку.

— Так, саме туди.

— Слухай, а ти не заперечуєш, якщо я поїду з тобою? Нам наче ж по дорозі?

— Звісно, — засміявся крук. — Ніколи не буду проти твоєї компанії. А як же Ламіра? Ви ж, коли не помиляюся, збиралися їхати разом?

— Ми з Ламірою хоч до мелюзина в гузно разом! Але наразі їй треба затриматися у Фетесаріні десь на тиждень, — промовила я, подумки підкотивши під лоба очі: дівчина на балу заклалася на щось із Фамалом, хильнувши трохи зайвого. Подробиць я не знала, але закінчилося це для обох переломом руки та ноги, а для університету — розбитим садовим фонтаном. — До того ж… — додала я вже серйозніше, трохи тихіше. — Є ще одна причина. Вона стосується того, що сталося в Мертвому місті. Хочу розказати все детальніше, ніж у тому звіті, який надсилала Канілі під грифом «секретно».

— Он воно як, — Ларгус спохмурнів. — Гаразд, тоді рушаймо. Поговоримо про це на привалі, — скомандував він. І ніби дражнячись, погнав жеребця в напрямку північної міської брами. Я не змогла стримати сміх, коли стрибнула в сідло та помчала навздогін.

Зрозумівши, що більше на нього ніхто не чекатиме, Тейн востаннє поцілував Маліссу та скочив на коня.

* * *

— Щось мені підказує, нам це вилізе боком, — зітхнув Ларгус.

— Знаю, — спокійно відповіла я, не відводячи погляд від вогнища. Мені не хотілося зараз дивитися в ці очі. Певно, боялася його докору, що так легко піддалася на шантаж. — Якби знати, хто це міг бути. Голос цього невідомого навіть крізь маску здався мені знайомим. Утім, якщо вірити його словам, ми з ним не раз мали б стикатися, поки я навчалася в університеті.

— Але це крапля в морі, під час навчання ти перетиналася з десятками, якщо не сотнями студентів, викладачів і науковців, — зітхнув крук. — Та й це ж був сон. Якщо він настільки добре володіє усвідомленими сновидіннями, то міг змінити свій голос, аби ти не впізнала його.

— Не переймайся, не все втрачено, — підбадьорив Тейн. — Ми створимо слідчу комісію, щоб знайти тих, хто не має алібі на той час, коли це сталося. Тоді порівняємо цей список із тим, який склали, коли зник саркофаг із Зали Санкора. Усе це значно звузить коло підозрюваних, і тоді вже знатимемо напевне, до кого слід бути уважнішими. Щоправда, можливо, той маг діяв не один…

— Ні, Тейне, — задумливо промовив Ларгус. — Якщо я не помиляюся, то для такої справи навіть двоє забагато.

— То ти… — почала було я, але крук відмахнувся, давши мені знати, що далі я можу навіть не розпитувати.

— Краще тобі не занурюватися в це, — сказав Ларгус.

…Я ж нарешті зважилася зазирнути в його очі, але не побачила там докору. Лише смуток і щось схоже на провину. Ось тільки в чому він себе звинувачує?

— Усе буде добре, Алісо, — усміхнувся Тейн, дружньо поплескавши мене по плечу. — Ми з усім розберемося. І за Ларгуса не переживай, я за ним пригляну. Хоча його дурнуватих страхів однаково ніколи не зможу зрозуміти. Розумна ж людина, а поводиться як останній дурень, який переконує себе в тому, що трава пурпурова… — тихенько підморгнув молодик і засміявся.

— Агов, притримай язика! — чомусь запанікував крук.

— Добре-добре, але я — як людина, котра саме вчора освідчилася коханій дівчині — все одно ніколи тебе не зрозумію.

— Я сказав, цить! — гаркнув Ларгус, та його учень лише розреготався, хапаючись за живіт.

Усе-таки Тейн гарний хлопець: веселий, розумний і, що найголовніше, добрий. Недарма ж Ларгус узяв його своїм учнем. Та й Малісса, певно, не просто так кохає його понад усе. І чому я не потоваришувала з ним раніше? Часу ж було досить. Може, тому, що я весь цей час не відводила погляду від його вчителя?

— Сподіваюся, ти маєш рацію. Аби ви тільки не спізнилися.

— А ти вір у те, що не спізнимося. Яким би все безнадійним не здавалося, вір, аж до останнього подиху.

— Дякую, Тейне, — я тепло усміхнулася.

Проте в душі все одно було неспокійно. Знаю, я не повинна думати про те, що приховує від мене Ларгус, але це мене вельми непокоїло.

Навіщо магові в масці знадобився саркофаг? Цей напис…

«Є місця, до яких краще не підходити; є речі, які краще не знаходити; є імена, які краще не називати; є нічні кошмари, які краще не будити. Ця зала закрита, і для неї немає кращої схованки. Ніхто не повинен її знайти. Ніхто не повинен називати її імені. Її душа там, де й має залишитися…»

Уже тільки це свідчить, що жінка в саркофазі не випадкова жертва, яка потрапила до Стіни. Очевидно, що вона — один із в’язнів, заради яких Стіну й було зведено. Але навіщо йому знадобилося її тіло?..

Ім’я, він хотів знати її ім’я…

«Що б не сталося, не відгукуйтеся на її Поклик, не наближайтеся до неї і не забирайте її з собою. Без душі тіло безсиле, але якщо об’єднати їх, настане пробудження, яке буде вісником кошмару всього світу».

Невже він хоче забрати її тіло зі стіни, щоб поєднати з душею? Пробудити істоту зі світу снів, яка тут буде всемогутньою, безжальною руйнівною машиною, що має абсолютну владу над матерією у світі наяву. А отже, здатною зробити що завгодно силою своєї думки.

Коли все так, той маг просто божевільний.

— Ларгусе…

Аж раптом я замовкла та в паніці скочила на ноги. Широко розплющивши очі, розгублено скрикнула, коли із землі щупальцями вилізло коріння, яке обплутало мої ноги! Воно тримало так міцно, що я не могла навіть зробити крок. Спробувала звільнитися за допомогою закляття, але моїх сил не вистачило.

Та що ж за чортівня…

Створивши заклинання для аналізу, я голосно вилаялася: не знаю, що воно таке, але його природа схожа на породження тіні. Та головне — моїх сил точно не стане це знищити.

Зціпивши зуби, я підвела погляд і побачила, що те саме сталося і з Тейном за кілька метрів від мене та Ларгусом, який зупинився саме між нами.

— Що за дідько, — нервово пробубонів учень крука.

З’явилося дивне відчуття. Неначе хвиля вдарила мені в спину. Здригнувшись, я інстинктивно обернулася та побачила, як удалині зайнялося полум’я! Яскраве та пекуче, воно розповзлося у велетенський вогняний серп, який неймовірно швидко наближався! Степ, над яким він пролітав, миттєво перетворювався на випалену чорну пустелю.

Щосили намагаючись не панікувати, я виставила перед собою захисний бар’єр. Просканувавши серп заклинанням для аналізу, мало не закричала вголос із відчаю, тому що зрозуміла: чим би це не було, воно розіб’є мій бар’єр, наче тонке скло. Моїх магічних резервів просто не вистачить, аби втримати захист проти таких чар.

Але хто ж міг створити їх? Кому під силу настільки потужне закляття? Адже крук, навіть маючи чимало сили, зможе хіба що сам проти такого встояти, тримаючи щит невеличкого розміру, якого буде достатньо лише для нього і, можливо, ще однієї людини. Але самому створити настільки потужне бойове заклинання, такий несамовитий жар точно буде не під силу.

Тоді хто ж на таке здатен?

Хіба що…

Хіба що таке могли б зробити істоти, які мають повну владу над матерією та можуть силою думки творити в цій реальності що завгодно.

Тим часом Ларгус створив потужне закляття, яке звільнило його з кореневих кайданів і завадило їм знову вхопитися за нього. А я за лічені секунди чітко усвідомила, що мені кінець.

Але те, що сталося наступної миті, здалося мені абсурдом.

Ларгус не кинувся захищати свого учня, натомість за кілька стрибків опинився біля мене та міцно обійняв. І саме тієї миті я почула божевільний жіночий сміх, із яким вогняний серп налетів на нас. Та замість смертоносного жару відчула тільки гарячий вітер, який не висушив сльози, що потекли по моїх щоках: через плече крука я бачила, як вогняне лезо вдарило по Тейнові, перерубавши його навпіл, та вмить спопелило! Проте в останньому погляді учня крука не було злості, заздрості, ненависті чи страху… лише розуміння та прощення. А ще спокійна доброта, мужня гордість. Це був вираз обличчя, із яким умирають герої, не прославлені на весь світ своїм подвигами, але герої в душі та в серці…

Герої, які заслужили на життя значно більше за мене!

Вогняний серп уже давно згас за кілька метрів від нас. Випалена земля навдивовижу швидко охолола…

…А я сиділа на цій землі, сховавши обличчя в сорочці крука, не в змозі перестати плакати, та відчувала, що і його плечі тихо здригаються.

* * *

Я нерухомо сиділа в кріслі гостьової кімнати в будинку Ларгуса, на тумбочці стояла склянка захололого чаю. Не хотілося ні їсти, ні пити, ні дихати. Я взагалі не мала бути тут. Із нас двох Тейн не був тим, хто мав померти тієї ночі, і те, як він прийняв смерть, лише підтвердило це.

Але саме Тейн мертвий, а я лишилася жити.

— Алісо, ти вже четвертий день сама не своя, — зітхнула Каніла, зайшовши до кімнати. — Тобі слід добре виспатися.

— Не можу. Варто стулити повіки, і все це знову перед очима, — відсторонено прошепотіла я. — Я ж зараз… живу замість нього.

— Тобі не треба себе звинувачувати. Ларгус усвідомлював свій вибір. Жоден крук і навіть рідні Тейна не засудили його за це рішення, тож і ти себе не картай. Так, Тейн загинув, але знаючи цього хлопця, скажу прямо: для нього було б ганьбою, якби Ларгус урятував його, залишивши тебе вмирати.

— То що тепер із Ларгусом? Він же залишився без учня.

— Буду з тобою відверта: я пропонувала на це місце тебе. Але Ларгус заявив, що не підпише для тебе долю вигнанця. І тоді ректор університету наполегливо порекомендував йому одного юнака…

— І кого ж? — прошепотіла я, передчуваючи щось недобре.

— Вадима Корсарова.

— Дідько, — буркнула я собі під носа. У таких випадках мені більше подобається помилятися. — То він тепер стане учнем Ларгуса?

— Цього ще достеменно не відомо, його кандидатуру поки не затверджено. Але все йде до того, у нього напрочуд хороші рекомендації.

— А коли його затвердять, він може стати наступним головою круків?

— Зовсім не обов’язково, хоча така вірогідність є.

Усе, це кінець. Знаючи Вадима, вірогідність практично дорівнює стовідсотковій гарантії.

— Слухання, на якому мають прийняти остаточне рішення щодо нього, відбудеться сьогодні ввечері, — продовжувала Каніла. — Тоді Ларгус має сказати своє вирішальне слово.

Тобто лишилося трохи більше тринадцяти годин… Символічна цифра, чорт забирай! Та може, в мені просто говорить особиста неприязнь? Як-не-як ми з ним не були найкращими друзями…

Не були, тому що він сволота! А дружити з такими виродками я не збираюся. За весь час він жодного разу не справив на мене приємного враження, а от як потвора поводився не раз.

От тільки чи можу я тут хоч щось удіяти?

* * *

До вечора мені вдалося трохи поспати. Тож, зібравшись, я зі свіжою головою пішла до цвинтаря Адамарея, на церемонію похорону Тейна. Надгробок із чорного мармуру; майстер поховальних церемоній, який читає промову за упокій душі; юрба зі схиленими головами. Сотня круків з учнями, друзі та родичі Тейна… Жодного докору, хоча всі вони вже триста разів чули, хто я така! І від цього мені ще більше хотілося провалитися крізь землю.

Проте була одна пара очей, у які я не наважувалася подивитися. Великі, залиті сльозами бурштинові очі дівчини, яка не зводила погляду з чорного пам’ятника.

Малісса ні на мить не припиняла гірко плакати. Дівчина була надто слабкою, тому, аби просто встояти на ногах, її весь час підтримували Фамал із Балатом. Учора вона саме прибула до Адамарея. І, як розказав мені Фамал, учитель якого її сюди й перемістив, бідолаха безперестанно плаче, відколи дізналася про смерть коханого.

Але коли я зустрілася поглядом із Вадимом, мене аж затіпало. Своїм зухвалим виглядом він ніби дякував, що я звільнила йому таке шикарне місце. Як же все вдало складається для тебе, Вадиме Корсаров!

— …І нехай дух твій знайде спокій, — із тихим смутком закінчив Ларгус свою прощальну промову. Прошепотівши щось самими губами, крук запалив на могилі лампадку. Усі по одному підходили до могили юнака і клали квіти.

Коли всі попрощалися з померлим учнем крука, натовп почав розходитися, а сто чародіїв із чорними поясами вирушили до зали для нарад обирати нового.

Тільки Малісса, плачучи, залишилася сидіти біля надгробка, а кілька учнів непомітно наглядали за нею з тіні. Її знесилені руки з такою несамовитістю вчепилися в чорний камінь, що здавалося, ніби намагалися витягнути Тейна з того світу. І на підмізинному пальці, наче нічого й не сталося, тепло сяяла золота каблучка.

* * *

Як виявилося, мені, за особистим розпорядженням Ларгуса, не лише дозволили спостерігати за нарадою, а й виділили місце на ложі для учнів і гостей Гільдії круків. Вона простягалася вздовж стіни. Вхідні двері розташовувалися через кожні три крісла та виводили до коридору, що поясом обвивав центральну залу вежі.

Обирали нового учня самого голови круків, тож усі місця були зайняті. Я навіть побачила Вадима, який пройшов повз мене до свого місця — поки що як гість засідання. Весь його вигляд променився впевненістю у своєму блискучому майбутньому: новенький темно-синій камзол, владний погляд сірих очей, відпущене до плечей чорне волосся, зібране у хвіст на потилиці шовковою стрічкою.

Під руку з ним чорним лебедем граційно пливла Раманна, яка час від часу щось стримано говорила. Серед сказаних нею слів я вловила: «Утім, я знала, що ти маєш досягти найвищих щаблів. Я завжди вірила в тебе, завжди підтримувала і тепер переконана: ти станеш головою круків!»

Мабуть те, як я заскрипіла зубами та стисла кулаки, можна вважати природною реакцією на цю балаканину. Хоча на обличчі Вадима я помітила змучений, роздратований вираз. Невже Раманна його дратує? Чи, може, є щось, чого я не знаю?

Нарешті, засідання почалося. Якщо до його початку я почувалася паскудно, то тепер, коли воно було в розпалі, у мене виникло нав’язливе бажання вийти через вікно. Бо затвердження Вадима новим учнем Ларгуса було найлогічнішим фіналом сьогоднішнього вечора, і Корсаров це прекрасно розумів. Усі характеристики та рекомендації були ідеальні. Якщо їх послухати, то Вадим просто святий, який спустився з небес заради того, аби ощасливити круків, ставши новим учнем їхнього голови в такий відповідальний момент, і згодом дозволити зав’язати на собі пояс зі срібною застібкою. Звісно, я бачила справжню пику того тхора, але ж Ларгус нічого не знає! Так, він не дурний і локшину швидкого приготування не жуючи не ковтає, але для непосвячених все вельми переконливо: хлопчина розумний, відданий, працьовитий, сміливий. Ну як такого не взяти? Кращого не знайти!

Дідько, оце так халепа!

Була вже глуха ніч, коли оголосили перерву, під час якої всі пішли підкріпитися до сусідньої зали. Тільки Ларгус усамітнився у своєму кабінеті, аби все як слід обдумати. Усі страшенно зголодніли, тож похапали тарілки й роїлися навколо столів. Хоча я давно нічого не їла, але змогла випити тільки пів склянки соку, та й тому лише, що від хвилювання в горлі пересохло. Я трималася в тіні та відверталася, аби ніхто не помітив, як напівпорожня склянка тремтить у моїх руках. Усе вирішується саме в ці хвилини…

— Алісо, нарешті я тебе знайшла, — полегшено зітхнула Каніла. Її сині очі пильно дивилися на мене, довге чорне волосся трохи розкуйовдилося, а дихання здавалося нерівним.

— А що сталося? — я аж трохи розгубилася.

— Ларгус попросив, щоб я тебе знайшла та привела до нього.

Не кажучи більше нічого, жінка взяла мене за руку й потягла до непомітних гвинтових сходів. Минула хвилина, і за мною зачинилися двері напівтемного кабінету. Каніла навіть не зайшла.

Крук сидів за столом, відгородженим від світу книжковим стелажем.

— Ти мене кликав? — несміливо запитала я.

— Так, — коротко відповів Ларгус. — Сьогодні ввечері я почув багато приємного про того хлопця і, за логікою, маю затвердити його як свого нового учня. От лише… знаєш, як Тейн став моїм учнем? — Крук устав з-за столу та підійшов до прикритого портьєрою великого вікна. — Я зустрів його ще тоді, як моїм учнем був інший хлопець, а він навчався в університеті. Ми їхали разом караваном і мене в ньому зацікавило те, що він, попри зовнішню несерйозність, заступився за молоду жінку, яку хотів побити її п’яний чоловік. Тейн приспав його сонним закляттям, а потім сів поряд із тією жінкою. Вони довго говорили, а я причаївся в тіні та почув їхню розмову. Саме тоді я й дізнався, якою людиною є Тейн. Він вислухав усе, що говорила жінка, порадив їй розлучитися з чоловіком-пияком і серйозно зайнятися живописом, до якого та мала хист. Пізніше я довідався, що ця жінка добилася стипендії в Національній Академії мистецтв Ануари, вважається там за перспективну студентку та заручилася з одним талановитим поетом.

— А якби в неї нічого не вийшло? Якби її життя після розлучення не склалося?

— У тому-то й річ. Тейн зміг розгледіти в тій жінці дух борця, якому потрібен лише поштовх. Він зрозумів, що вона, як захоче, може досягти більшого, ніж сидіти мишкою на кухні із п’яним, як свиня, чоловіком-деспотом. І дав правильну пораду.

Ларгус відійшов від вікна, знову сів за стіл і, замислившись, підпер голову руками.

— Після цього ми ще кілька разів зустрічалися, і хоч я не чув на його адресу хвалебних пісень від великих магів, Тейн сам себе показував. І не заради того, щоб випнутися, а просто був собою. Щоразу я читав у його очах щирість, а людські очі не здатні мене обдурити. І коли мій попередній учень загинув, ніхто не пропонував мені хлопчину, який не так давно закінчив університет. Я сам це вирішив і запропонував йому бути моїм учнем. Він прекрасно розумів, на що йшов, але погодився. І не для того, аби мати вплив у найвищих колах. Погодився, бо усвідомлював, що це велика відповідальність, яку витримають не кожні плечі. Тепер розумієш, чому я тебе покликав? Я знав Тейна ще до того, як він став моїм учнем. Вадима Корсарова я не знаю зовсім. Те, що про нього розказують, справляє приємне враження, але воно опосередковане. Не сказав би, що я не довіряю всім тим чарівникам. Вони справді видатні люди, багатьох із них я давно знаю особисто, і знаю з хорошого боку. Проте щось мене непокоїть. Так, про нього добре говорять. Та коли я побачив його вперше, він намагався утнути той дурний жарт на балу, мало не зірвавши з тебе спідницю перед очима перших осіб Ануари. Ті кілька фактів, які після того до мене доходили, також трохи насторожують.

— Але навіщо тобі я? Не для того ж, щоб висловити особисту думку про Вадима?

— Саме для цього. Ви прибули з одного світу. Не насуплюй брови, я прекрасно розумію: це не одне й те саме, що жити в сусідніх квартирах. Але ви з ним спочатку тривалий час подорожували, а потім навчалися на одному курсі. Отже, ти в будь-якому разі знаєш його краще за мене. А тобі я довіряю.

Він мені довіряє. Чомусь від цих слів я враз засумнівалася в усьому, що не давало мені спокою протягом дня. Звідки ця довіра до мене?

— То як, Алісо? — тихо запитав він, сидячи за столом. — Що ти скажеш про Вадима Корсарова?

— Ну, якщо чесно… — я почала затинатися, мов школярка, притулилася до стіни та опустила погляд. — То… він мені не подобається.

— Тільки не подобається? — наполегливо перепитав крук. Я й не помітила, як він опинився за кілька сантиметрів від мене. — Алісо, невже ти не розумієш, наскільки відповідальне рішення я зараз маю прийняти?

— Розумію. Тому й не хочу збивати тебе своїми особистими антипатіями.

— Боюся, тут справа не просто в особистих антипатіях. Я помітив, що ти, хоча й страшенно наївна, але брехню та фальш відчуваєш. Ти вдаєш циніка, але насправді завжди бачиш людей значно кращими, ніж вони є: шукаєш у них хороші риси та просто відвертаєш носа від поганих. Твоє серце занадто добре, хоч ти це старанно приховуєш і намагаєшся здаватися байдужою. Тому рідкісна падлюка може постати у твоїх очах доброю в душі істотою, бідолашною жертвою суспільства. От саме тому мене вдесятеро насторожує людина, яка навіть ТОБІ здається останнім покидьком! А того, що ти його таким вважаєш, можеш навіть не заперечувати. Я сьогодні уважно стежив за тобою. Ті емоції, які викликав у тебе Вадим, були далекими від щирої симпатії. Тому я повторюю своє запитання: тільки не подобається? — повільно спитав крук і сперся рукою на стіну, до якої я притулилася.

— …ДУЖЕ не подобається.

— Невже лише ДУЖЕ не подобається? — наполегливо поцікавився він, пильно дивлячись мені в очі.

— …Викликає антипатію…

— А ще?

— …Здається поганою людиною…

— А ще?!

— …Не викликає довіри…

— А ЩЕ?!

— ВІН МЕНЕ ЛЯКАЄ! — зірвалася я, сама не розуміючи, що кричу. — Викликає холодний жах, від самого лише його погляду кістки крутить! Він злий, егоїстичний, жадібний до влади хитрий лицемір! Для нього люди лише ті, хто може принести йому користь; решта — сміття, бруд під ногами, розхідний матеріал, на який він чхати хотів. Навіть рідна мати перестала його цікавити після того, як Каріл повідомив йому про переміщення до іншої реальності, де в нього більше не буде потреби в її тяжко зароблених грошах. «Та повія мені все життя спаскудила вже тим, що народила. Та й то без ентузіазму, просто надто пізно дізналася про вагітність. А її нескінченні завивання про гірку долю довгими зимовими вечорами доводять мене до сказу», — ось що він сказав про рідну матір того дня, коли ми з Карілом прийшли по нього. Хай у них були складні стосунки… Але він навіть не схотів залишити їй прощальної записки, просто взяв і пішов із дому, поки вона була на роботі. «Тут я ніхто. Звичайне вуличне хлопча з минулим, якого прийнято соромитися. Моє сьогодення нагадує пекло, а майбутнього взагалі не видно. А там, якщо ви мені не збрехали, я можу стати могутнім магом і нарешті отримати те, чого вартий».

Щойно ми прибули до Ануари та зайшли переночувати в шинку Карілового друга, Вадим серед ночі проліз до кімнати його доньки та чіплявся до неї. Але це ще не все!

Коли я хотіла підслухати Загальну раду, то потрапила в пастку в катакомбах — глибоку яму, замасковану чарами. І так сталося, що в цій самій ямі незадовго до мене опинився Вадим. Не знаю, що за доповідь він хотів підслухати на Раді, але ми провели разом кілька годин. За цей час він спочатку мало мене не задушив, потім прямим текстом сказав, що допомагав влаштувати моє викрадення, коли я тільки-но прибула до цього світу. А наприкінці наших милих посиденьок у тій пастці скористався моєю допомогою, щоб вилізти з ями, мене ж покинув напризволяще. А потім ще сповістив варту й улаштував облаву.

І я певна, це далеко не весь список, не всі підлості, які скоїв і далі чинитиме той виродок. Усе це шрамом в’їлося в мою пам’ять, і я ніколи цього не забуду. Але прибувши до Еданора, він надів маску підлабузника, і потім ніхто, крім нас із Карілом та Фандорою…

На мить я затнулася: спогад про загиблу подругу боляче кольнув серце.

— …Після того він більше нікому не показував свого справжнього обличчя. Тому сама лише думка про те, що він може стати твоїм учнем, а згодом і перейняти твою силу, не викликає в мене нічого, крім тваринного жаху!

Мене трусило, а голова йшла обертом. Тому минуло кілька хвилин, перш ніж я зрозуміла, що вже не стою біля стіни, а сиджу поряд із Ларгусом на тахті, і крук дбайливо обіймає мене, гладячи волосся.

— Заспокойся, все добре, попий, — прошепотів чоловік і подав мені склянку холодної води, яку я випила одним ковтком. — Як я й казав, у тебе насправді занадто м’яке серце. Он як завелася.

У відповідь я заплющила очі й тихенько поклала голову йому на груди. Ларгусе-Ларгусе, ти ж сам чудово знаєш, що, крім тебе, свою слабкість я дозволила б побачити хіба що Ламірі та Карілу. А був би тут іще хтось (особливо з тих, хто гострить на мене ножі), то весь біль, страх і смуток я сховала б за залізною маскою.

Засідання мало продовжитися з хвилини на хвилину. На своїх місцях уже були всі, крім голови круків: чорне оксамитове крісло з вишитою сріблом променистою зіркою на спинці було порожнім.

Він з’явився якось раптово, несподівано, спустившись гвинтовими сходами. На обличчі — звична кам’яна маска, у кожному русі — зосередженість і крижаний спокій.

— Отже, пані та панове, — холодно промовив він. — Я розглянув усі надані мені свідчення та факти, зважив «за» та «проти». Дійшовши необхідних висновків, я вирішив відмовити Вадимові Корсарову в місці учня крука. Рішення є остаточним і оскарженню не підлягає. На цьому все.

Присутніх на засіданні ці слова, м’яко кажучи, ошелешили. Кілька секунд ніхто не міг навіть поворухнутися через шок, а потім усі загуділи, наче бджоли у вулику. Ніхто нічого не розумів, вибалушивши очі, усі перешіптувалися про адекватність голови круків і цікавилися, які ж мають бути в людини рекомендації, аби його вдовольнити.

Сама я сиділа, мов мармурова статуя, не в змозі отямитися. Невже та моя емоційна промова, яка буквально вирвалася з мене, перекреслила рекомендації найповажніших чарівників Ануари? Не можу повірити в цю маячню.

Усі почали вставати зі своїх місць і переходити до сусідньої зали. Пішла і я. Бородаті маги підходили до Вадима, потискаючи йому руку, казали щось на кшталт: «Та той Агердон уже й сам не знає, чого хоче», та йшли своєю дорогою. Вадим, звісна річ, був до біса ґречний, але в його очах, у перервах між поглядами для «корисних людей», я читала таку лють, що захотіла якнайшвидше заховатися подалі. І коли тихенько прослизнула на балкон, то нарешті вдихнула свіже повітря на повні груди. Мабуть, я занадто довго сиділа в задушливій залі, бо від цього в мене розболілася голова.

— Ну привіт, — почула я позаду голос настільки лячний і водночас огидний, що побоялася обернутися. — Зробила діло й повітрячком свіженьким дихаєш?

— Відчепися, Вадиме, — твердо відрізала я і різко розвернулася: мої очі впилися в його вирячені баньки. У них було стільки ненависті, що в мене задрижали коліна, але погляд я витримала.

— Відчепитися? Отже, відчепитися? Аякже! Постаралася на славу, а тепер живеш спокійно та не хочеш, аби хтось порушував твою внутрішню гармонію. Думаєш, я не знаю, що це твоїх рук справа, крукова курво? — знавісніло просичав він і схопив мене за руку з такою силою, що, напевно, залишаться синці від його пальців.

— Про вовка промовка, — почувся голос, у якому клекотів стримуваний гнів. Він пролунав саме за мить до того, як Вадим поцілувався з підлогою балкона. — Що ви там кажете, пане Корсаров?

— Нічого, пане Агердон, — хробаком заповзав Вадим. — Ви неправильно зрозуміли, мабуть, просто почулося! Насправді я лише…

— Замовкни, — просичав голова круків, зробивши крок до Вадима, який рачки задкував до виходу. — Негайно, чуєш, НЕГАЙНО забирайся звідси до Еданора, і щоб я тебе в Адамареї більше не бачив.

— Звісно, пане Агердон, звісно, як накажете, — проскімлив Вадим. Він обійшов Ларгуса якнайдалі, але проходячи повз мене, перш ніж вийти до зали, тихенько, з нелюдською несамовитістю прошепотів: — Ви всі мені за це заплатите!

— І ти ще казала щось про свої особисті антипатії? — цинічно гмикнув Ларгус, коли Вадим зник із поля зору. — Мабуть, він дуже майстерний підлабузник, якщо більшість мешканців Ануари не бачить, яка він погань.

— Так воно і є, — прошепотіла я та потерла зап’ястя. Треба буде змастити його лікувальною маззю, а заразом і продезінфікувати.

— Іди відпочивати, бо ти, я бачу, вже позіхаєш, — усміхнувся Ларгус.

— Добре, — втомлено відповіла я.

Коли Ларгус пішов проводжати гостей, мою увагу привернув гомін знадвору. Вадим із Раманною саме вийшли з вежі Гільдії, і Корсаров за руку тягнув свою дружину до карети.

— Чого це я маю їхати? — незадоволено вигукнула Раманна. — Через тебе я майже ніде не буваю, мене вже майже всі у світі забули. А через те, що тебе не взяли на цю посаду, я ще й маю поїхати з Адамарея раніше? У мене взагалі-то були плани в цьому місті!

— Замовкни! — гаркнув Вадим і щосили смикнув жінку за руку.

— Замовкнути? Мені вже набридло замовкати, Вадиме! Я завжди на твоєму боці, але це ще не означає, що ти маєш право мені наказувати.

 — Я сказав, замовкни! — зарепетував Корсаров і вдарив Раманну кулаком у лялькове обличчя. Мов знесена вітром, тендітна жінка впала на землю та притиснула руку до розбитої губи.

— Як ти посмів? — просичала вона. — Хто дав тобі право здіймати на мене руку?! Ти бик! Я тобі що, одна з твоїх дівчаток, до яких ти ходиш ночувати? Чи та смаглява хвойда, яку ти днями поселив у моєму, МОЄМУ будинку і від усіх ховаєш? Їх лупи, а мене не смій!

— Повторюю вдесяте: замовкни! — крикнув Вадим, схопив Раманну за руку та смикнув, змусивши стати на ноги. — А тепер мовчки йди до карети та не влаштовуй мені більше сцен. Ми їдемо. Зараз. Ясно?

Раманна навіть не схлипнула, просто забігла до карети та сховалася подалі від віконця. Знаючи її гордість, гадаю, вона плакатиме лише тоді, як через кілька днів приїде додому та залишиться сама в спальні.

Нехай ті, хто не відає правди, уявляють її пихатою світською принцесою, але схоже, що сама Раманна давно вважає себе нічим, порожнім місцем; пішаком, який уже відіграв свою роль на шахівниці Вадима Корсарова.

Я здогадувалася, що так буде, іще на першому курсі. Але тоді навіть припустити не могла, що коли це врешті станеться, Вадим поводитиметься з цією дівчиною аж настільки бридко, і я відчуватиму до неї таку сильну жалість.

* * *

Я прокинулася від неймовірно смачного аромату, який повільно заповзав із кухні. Коли ж спустилася, то не повірила своїм очам: за плитою стояв сам голова круків, який посипав яєчню сіллю та перцем.

— Доброго ранку, — привітався він, накриваючи сковорідку кришкою.

— Доброго. Чому ти сьогодні вдома? Невже немає жодних справ?

— Якщо чесно, то ні. На сьогодні я все відклав і збираюся доставити тебе додому. Після вчорашнього мені не хочеться, щоб ти їхала кудись сама. Про всяк випадок.

— Так, схоже, Вадима не на жарт розлютило те, що його плани зірвалися. Бачив би ти, як він поводився з Раманною… А вона ж завжди була така вишукана та горда, радше б сама всьому світові горлянку перегризла, аніж дозволила комусь ударити себе. Невже Вадим настільки могутній?

— А ти хіба досі цього не помітила? — зітхнув Ларгус, знімаючи яєчню зі сковорідки. — Він видерся досить високо. До того ж, судячи з усього, цей хлопець просто п’яний від влади. І як будь-якому п’яниці, йому весь час мало «випивки».

— От тільки найбільше мене лякає інше. Якщо влада для нього, наче випивка, то… ти ж знаєш, на що може піти п’яниця заради того, аби дістати ще одну чарку?

* * *

Ось і все, я вдома, на краю Нотаріла. До мого будинку кілька хвилин пішки. Поки що Ларгус біля мене, але ось-ось він повернеться до Адамарея, і я навіть не знаю, коли ще його побачу.

— То що ти тепер робитимеш? — запитала я, намагаючись розтягнути хвилини перед розлукою. — Вадимові відмовив. Є ще якісь кандидатури на учня голови круків?

— Ні, — спокійно сказав він. — І невідомо, коли будуть. Ми ще раз переглянемо всіх молодих магів, але ректор, схоже, так захопився Вадимом, що забув придивитися до інших випускників університету, і, можливо, навіть навмисне встромлятиме нам палиці в колеса. Тому ця процедура може затягнутися. Навіть аж до наступного випуску.

— То ти весь цей час будеш без учня? — видихнула я, мало не проковтнувши язика від подиву.

— Виходить, що так.

— Але ж твоя сила… круки не роблять і кроку без учнів, а ти, їхній голова, залишаєшся без наступника на тривалий час? А раптом… — я замовкла, серце на мить завмерло: ні, ніякого РАПТОМ!

— Усі говорять те саме. Проте я ось що скажу: краще нехай ця сила пропаде, ніж потрапить у погані руки. Уявляєш, що сталося б, якби Вадим її отримав? Чи хтось інший, можливо, не такий безпринципний, просто не здатний витримати випробування силою та владою?

— Твоя правда. Але ж треба щось робити.

— Наразі я можу лише одне: чекати, доки знайдеться той, хто зможе звалити на себе цей тягар. Як довго чекати — це вже інше питання.

— Тоді візьми в учні мене, — я нарешті наважилася це сказати.

— Нізащо, — відрізав крук. — Навіть якби я знав, що завтра помру і моя сила назавжди зникне, я б не прирік тебе на таку долю. Ти мусила б збирати останні подихи! Тебе б ненавиділи, зневажали… Ти занадто дорога мені, аби я вчинив так із тобою.

Ніби злякавшись, що бовкнув зайве, Ларгус прикусив язика.

— Зрозумій, для всього світу я втілення темряви. А ти світло. І світлу немає чого робити в темряві. Ти лише страждатимеш, будеш нещасна, якщо підеш зі мною. Тому краще мені бути самому.

— Ти ніколи не будеш самим, — тихо відповіла я. — Поки я жива, і навіть після смерті, я всюди піду за тобою. Хай навіть загину, але не залишу тебе.

— А я не хочу лишати за собою трупи, — відсторонено сказав крук. — Я всюди чужий, приношу тільки нещастя тим, хто поряд зі мною, хто дорогий мені. Лишається тільки самотність.

Не промовивши більше жодного слова, крук зник: він перемістився до Адамарея.

Я — і світло? Це ти серйозно, круче? Та мені в рази легше було прийняти життя в іншому світі, аніж саму себе!

Ларгусе, невже ти не розумієш, які ми з тобою схожі?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Шов

Прокинувшись, я витерла з чола піт і сховала обличчя в подушці. Не минало й ночі без кошмарів.

Я так і не наважилася поговорити з Маліссою, проте отримала листа від Фамала. Він писав, що дівчина залишалася в лікарні Адамарея ще деякий час, під особистим контролем Ларгуса. Загибель Тейна вдарила по ній надто сильно, і через це вона втратила дитину. Термін був такий маленький, що вона й сама, певно, не здогадувалася про вагітність. А коли це сталося, бідолаха мало не збожеволіла від горя. Я ж тепер іще більше себе ненавиділа.

Після тих подій, що б я не робила, все одно постійно згадувала передсмертне обличчя Тейна, сльози Малісси біля його могили та слова Ларгуса. І ще слова того негідника зі сну:

«І все ж не розумію, чому ти так сліпо віддана тому крукові? Невже тобі жодного разу не спадало на думку, що він просто використовує тебе?»

Відколи я повернулася з Мертвого міста, ці слова неодноразово спливали в пам’яті, але на мою вірність голові круків анітрохи не вплинули. На те було багато причин.

Найочевидніша з них — чаклун у масці не знав, які в нас із Ларгусом насправді відносини. На його переконання, між нами щось є. Але це була його головна помилка: між нами не просто нічого немає, Ларгус не просто мене не прив’язує, а навпаки, відштовхує. Таке враження, неначе полум’я відганяє від себе метелика.

Словом, тут пан у масці сів у калюжу.

Загалом, як це не дивно, але я вірила Ларгусові не через свої почуття до нього. Він захоплював мене, викликав найщирішу повагу своєю шляхетністю, силою духу, непорушними принципами та добротою. Усе це викликало в мене беззаперечну довіру, відданість і… Якщо подумати, то саме через це п’ять років тому я й закохалася в нього.

А ще, якби Ларгус мене просто використовував, то Тейн зараз був би живий.

Тож у тому, що голова круків не хитрий інтриган, який прокладає собі шлях через трупи коханок, я абсолютно не сумнівалася. Але чомусь слова, сказані чарівником у масці, ніяк не вдавалося викинути з голови. Ніби було в них щось таке… Та скільки я не намагалася вловити ту ниточку, яка маячила перед очима, щось у моїй голові немов навмисне заважало зробити це.

Намагаючись розібратися в собі, я пішла до поштової скриньки забрати щоденну пресу і несподівано знайшла там лист із печаткою Гільдії магів стихій. Уже в кімнаті його прочитала й уперше за останні дні на деякий час відволіклася від болісних думок: мене терміново викликав особисто голова стихійників.

* * *

За кілька днів я прибула до Фетесаріна — знесилена й стривожена тим, що навіть не уявляла, навіщо так терміново комусь знадобилася.

Мені навіть не дали відпочити, одразу провели до приймальні, а за п’ять хвилин запросили зайти.

Будь-хто, опинившись перед головним магом Ануари в брудному з дороги одязі, спітнілий та не здатний триматися на ногах, обов’язково відчув би себе якнайменше незручно. Але я так втомилася та зголодніла, що зараз мені на це було просто начхати.

— Доброго дня, пане Натон, — мляво промовила я, заходячи до кабінету… і вмить скам’яніла: поряд із головою стихійників стояв Ларгус.

— Вітаю, панно Гайлінова, — кивнув у відповідь чарівник. — Я радий, що ви прибули вчасно. Вам, певно, цікаво, чому вас, звичайного молодого мага, викликали до мого кабінету. Не маю бажання когось затримувати, тож скажу одразу. Пам’ятаєте проріху між світами?

— Звісно. То в чому справа?

— У тому, що… — знизив голос Алагар Натон. — З нею виникли певні проблеми.

— Проблеми? Пане Натон, які можуть бути проблеми? Я прекрасно пам’ятаю день, коли закрили проріху.

— Так, але в тому-то й проблема. Проріху залатали, але вона залишилася. Я не в курсі технічних подробиць, оскільки деталями займався пан Агердон, але є великий ризик того, що вона відкриється знов.

— Як таке може бути?

— Розумієш, Алісо… — заговорив Ларгус. — Якщо застосувати візуалізацію, то все мало приблизно такий вигляд: я ніби взяв голку та зашив проріху нитками. І там залишився шов. Я весь час спостерігав за цим, уважно вивчав звіти своїх людей, днями навідався, аби обстежити все особисто та дійшов невтішних висновків: шов не витримує. Нитки ось-ось тріснуть, і тоді все доведеться знову зшивати. От тільки не знаю, чи вийде ще раз.

— Зрозуміло. Але як усе це стосується мене?

Справді, невже Натон викликав мене сюди лише заради того, щоб ткнути носом ніби кота, який на килимі нагидив?

— Бо ти, Алісо, — зітхнув Ларгус, — єдиний ключ до розв’язання цієї проблеми.

Невже я знову перша скраю? Чогось цей факт усвідомлення власної значущості мене анітрохи не тішить.

— Я розробив заклинання, завдяки якому проріху можна буде не просто зшити, а повністю ліквідувати. Воно «загоїть рани» в міжсвітових матеріях, і все стане на свої місця. Зараз двері, що з’єднують два світи, міцно зачинені. Коли ми зробимо те, що плануємо, вони просто зникнуть.

Чомусь від цих слів стало боляче. Так, я знала, що більше не повернуся додому з тієї самої миті, як переступила поріг цього світу. Але сам факт того, що щезне той єдиний місток… Від цієї думки всередині стало щемко.

— Але навіщо для цього потрібна я?

— Бо ти — частина того світу. Я використаю твою енергетику, коли плестиму заклинання, і таким чином зможу прибрати коридор між світами й остаточно відновити матерію з обох боків.

— Проте, панно Гайлінова, — суворо підвищив голос голова магів стихій. — Є одна особливість. Заклинання потребує повної єдності ваших свідомостей. Отже, до вашої пам’яті може потрапити будь-що з того, що знає пан Агердон; а він, у свою чергу, може дізнатися будь-що з того, що відомо вам.

— А від цього місця, будь ласка, детальніше! — от тепер я мало не закашлялася.

Якщо я все правильно зрозуміла, то саме час випити отруту.

— Як би це пояснити… спробую висловитися метафорично: уяви, що твоя свідомість — це кімната, де всі думки, почуття, спогади та бажання — предмети. Щось лежить на видному місці, щось — на полицях, у шухлядах столу, а решта старанно захована. Усе це охороняють чотири стіни. В одній із них — двері, решта три мають по вікну різних розмірів. Одне вікно відчинене, друге прикриває тюль, а третє — глухі штори. Так ось, коли я задію заклинання, я не просто відчиню двері. Стіна, яка розділяє наші «кімнати», зникне, а всі предмети стануть напівпрозорі. Те саме відбудеться і з моєю «кімнатою». І ми з тобою будемо один в одного як на долоні, тож мимоволі можемо дізнатися один про одного що завгодно.

— А серед того й безцінні знання, секретні відомості та стратегічні плани обох Гільдій та Ануари загалом, — суворо додав Натон.

Чорт, ніби це мене зараз хоч трохи хвилює!

— І нічого не можна вдіяти? — схвильовано прошепотіла я, підозрюючи, що зблідла.

— На жаль, ні, — відрізав Натон. — Тут потрібна ваша енергетика як людини, що народилася в тому світі, тож частково до нього належить.

— Але ж є ще Вадим, — згадала я, схопившись за останню надію. — Він теж із мого світу. Чому б не використати його?

— Саме це я і пропонував панові Агердону, але він категорично відмовився.

Відмовився?

— Чому? — спантеличено прошепотіла я, зустрівшись із Ларгусом поглядом.

— А сама не розумієш? — сумно відповів крук. — Після цього заклинання будь-що з того, що знаю я, може дізнатися той, хто буде моїм партнером. Будь-що, Алісо.

О Стихії… Я сіла на стілець і сховала обличчя в долонях. Звісно, будь-що. Від спогадів дитинства до державних таємниць, секретів магів, знаючи які Вадим із його амбіціями та готовністю досягати свого будьякими методами…

— Алісо, я все розумію, — м’яко сказав Ларгус і поклав руку мені на плече. Я прибрала від обличчя долоні й побачила, що він став біля мене на коліно. Дивлячись в очі, повів далі: — Але в нас немає іншого виходу. Я просто не можу допустити, аби Вадим дізнався щось із того, що знаю я. Ти ж прекрасно розумієш, чому я не можу йому довіряти. А тобі я вірю. Я й так задовго тягнув, намагаючись знайти інші варіанти, та все дарма. Ми зобов’язані це зробити.

— Добре, — прошепотіла я самими губами, так і лишившись нерухомо сидіти на стільці.

— От і чудово, — сухо прорік Натон. — Збирайтеся в дорогу, ви маєте виїхати до проріхи завтра ж. Добиратиметеся без магії, вона знадобиться для заклинання. На цьому все. Можете йти, панно Гайлінова. Я ж маю дещо обговорити з паном Агердоном.

Ларгус подав мені руку, допоміг устати та провів до дверей. А далі мене зустрів секретар, і я пішла собі геть.

* * *

Я вийшла з ванної готельного номеру об одинадцятій ранку. І одягнувши піжаму, вже хотіла, зрештою, виспатися. Але знадвору крізь вікно долинала музика, надто вже схожа на поховальний марш. Стало аж трохи моторошно.

Ховаючись за шторою, аби не привернути чиєїсь уваги, я визирнула у вікно. А там величезний натовп супроводжував труну. Я звузила зіниці, візуально наблизивши зображення, та побачила в домовині молоду жінку, а поряд із нею…

Бути такого не може! Та це ж Вадим, а в труні ніхто інший, як Раманна. Але… що могло статися? Чому Вадим ховає свою молоду дружину? І чому я, схоже, єдина людина в місті, яка про це нічогісінько не знає? У цьому юрмовиську куди не плюнь — влучиш в аристократа. Чарівників теж повно, а серед них і голови Гільдій.

Я спробувала прислухатися до розмов у юрбі, але не почула нічого, крім: «Яке горе», «Вона ж була така молода…», «Як же це сталося?..» і тому подібне.

У мене ж навіть слів не було. Умирає не просто маг, а людина, з якою я навчалася на одному курсі, а мені про це нічого невідомо.

От же ж бісова кобила, поспиш тут.

У холі готелю продавалася преса, тож по газети далеко ходити не довелося. Утім, вони не задовольнили мою цікавість. У кожній із них можна було знайти або середнього розміру некролог, або жалісну статтю про коротке життя та здобутки померлої, або ж добірки міні-інтерв’ю з тими, хто її знав та любив. Із конкретної інформації лише те, що Раманна померла від невідомої хвороби, із якою лікарі боролися майже два місяці. А Вадим залишився безутішним удівцем.

— Алісо, тебе ж просили виспатися, — зненацька почула я скрадливий шепіт прямо біля свого вуха.

Дідько! Як і коли Ларгус тут опинився?

— Я тихенько зайшов до твого номеру хвилин п’ять тому, бо, повертаючись із похорону, помітив тебе в холі, — крук ніби прочитав мої думки.

— Чудово. Тоді, може, розкажеш, як же так сталося, що Раманна мертва?

— І треба тобі це перед сном? — усміхнувся він.

Але у відповідь я лише насупилася.

— Ларгусе!

— Вибач.

— То що ж скоїлося?

— Офіційна версія — невідома хвороба, із якою не змогли впоратися ні лікарі, ні чарівники-медики. Коли її оглядали, то кожного разу всі упиралися в глухий кут. Ніхто не міг зрозуміти, що ж саме не так: аналізи показували, що все добре; жодних ушкоджень не виявлено; ніяких слідів магічного втручання, отрути — абсолютно нічого. Вона просто потроху марніла, слабшала. Аж доки одного ранку служниця не знайшла її в ліжку мертвою.

— Хвилиночку, як це «служниця»? Вадим так міцно спав і зовсім не помітив, що жінка охолола?

— Як виявилося, вони вже місяців зо три спали в окремих кімнатах. Слуги ні про які сварки не говорили, але, мабуть, щось між ними таки сталося. А потім, певно, Вадим просто боявся заразитися від неї тією хворобою, тому й залишався на ніч в іншій кімнаті.

— Я швидше повірю в те, що Вадим одружився з Раманною лише заради вигоди. А отримавши її гроші, родинні зв’язки та титул, перестав із нею панькатися.

— Не заперечуватиму й такого варіанта, — зітхнув Ларгус. — Проте є ще одна деталь, про яку, звісна річ, не писали в жодній газеті. Батьки Раманни бажають залишити це в таємниці. Відповідно за розголос може прилетіти проблем, тож не здумай нікому це бовкнути. Справа в тому, що Раманна була на дванадцятому тижні вагітності.

— На дванадцятому… — видихнула я, намагаючись отямитися від шоку. — Тобто…

— Так, — кивнув Ларгус. — Термін вагітності приблизно збігається з тим періодом, коли подружжя Корсарових розійшлося по різних кімнатах. Не буду поспішати з висновками, може, ці дві події насправді ніяк між собою не пов’язані. Проте вагітність теж могла стати причиною сварки.

* * *

— То ти хочеш поговорити про це? — зітхнув Ларгус, дивлячись прямо на мене.

У відповідь я кивнула. Ми спішилися, і коні, отримавши трохи перепочинку після тривалого галопу, опустили морди в струмок і почали жадібно пити.

— Він зробив це, — промовила я, сівши на траву. — Маг у масці здійснив задумане, звільнив одного з в’язнів Стіни Санкора. Але чому ж тоді…

— Досі нічого не відбувається? — завершив за мене крук. — Якби ж я знав. Сам відтоді сушу над цим голову. Можливо, це була «розминка» після того, як ця істота вирвалася на волю. Але така демонстрація сили… Це ніби влаштувати біля кордонів сусідньої держави парад військової техніки, несучи попереду транспарант із написом: «Скоро ми на вас нападемо». Про які переваги від несподіваного нападу може йти мова після такого феєрверка? Отже, наш ворог або от настільки впевнений у своїй перемозі, або має якийсь хитрий план, складну й заплутану стратегію…

— Гадаєш, цим відвертали увагу і є щось для нього важливіше в тій війні, яку він збирається розпочати?

— Були такі думки.

— І цей постріл мітив у кількох зайців?

— Так. Упевнений, що один із них — Тейн. Мені здається, той, хто сидить із протилежного боку шахівниці, хотів прибрати мого учня і зробити все так, аби цей намір не був очевидний. «За протоколом» це було не вбивство безпосередньо Тейна, замах здійснювали на нас трьох. Проте він точно знав, що крук здатен захиститися від такого заклинання і що мій бар’єр може врятувати ще одного — того, чиє життя я оберу сам. Зверни увагу, вас із Тейном «зупинили» подалі один від одного, на однаковій від мене відстані. І чогось мені здається, що він прекрасно знав, кого я в такому разі врятую. Тож напрошується висновок: метою замаху був саме Тейн.

— Але навіщо йому вбивати Тейна?

— Тому що він був моїм учнем. Поки Тейн залишався живий, я не боявся помирати, бо знав: маю гідну заміну. Цей хлопець був поруч майже сім років і за цей час завоював повагу та довіру Гільдії круків. Я переконаний у тому, що якби мене не стало, наступним головою обрали б саме його.

— Тобто маг у масці планує…

— Прибрати мене? Дуже ймовірний варіант. Але все свідчить про те, що просто моєї смерті йому недостатньо, інакше б він не влаштовував цієї показухи з нібито замахом на нас трьох.

— Припускаю, він передбачив, що після смерті Тейна тобі радитимуть Вадима, але через мене ти йому відмовиш. І ось тепер, коли ти без учня, який перейняв би силу крука… Якщо тебе вб’ють, вирахувавши момент, то маг у масці може прийняти твій останній подих. І ніхто не дізнається, що з’явився підпільний крук, аж доки не гримне грім.

— Вважаєш, що метою ренегата було не тільки звільнити когось із в’язнів Стіни Санкора, а й отримати силу крука?

— Цілком вірогідно. Тому благаю тебе, бережи своє життя, як ніколи.

* * *

Наша подорож добігала кінця. Сьогодні остання ночівля, а завтра по обіді ми будемо біля проріхи. І тоді станеться те, чого я так сильно бажала уникнути. Можливо, саме тому останні дні ми з Ларгусом майже не розмовляли.

Але чомусь до моєї голови навідалася одна розумна думка (і що вона там забула?): якщо ми ось так гратимемо в мовчанку аж до завтрашнього ритуалу, то напруження між нами буде таким нестерпним, що краще вже одразу зі скелі стрибнути.

— І чому це ти сидиш мерзнеш? — несподівано почула я, коли мої плечі накрила тепла ковдра. — Ночі вже не такі теплі, ще застудишся.

Крук сидів поруч, напевне, так само, як і я, відчуваючи необхідність цієї розмови. Але єдине, на що я зараз була здатна, це вчепитися в ковдру.

Може, просто сказати зараз? Однаково завтра він про це довідається…

— Ларгусе… — почала я, але затнулася. Дідько, не можу, язик ніби паралізує!

— Хвилюєшся перед завтрашнім? — нарешті Ларгус порушив тишу. Я кивнула. — Воно й не дивно. Кожна людина має право на особисті таємниці, думки, почуття, спогади… У кожного свої скелети в шафах. Тому природно, що перспектива завтрашнього ритуалу вибиває з колії. З одного боку, ти — єдина людина, перед якою я міг би повністю відкритися. А з іншого — єдина, хто не мала б побачити деякі речі. Усе тому, що я довіряю тобі й понад усе боюся втратити твою довіру.

Я лише міцніше стиснула кулаки. Цікаво, що він скаже завтра, коли побачить усе сам? Промовчить? Тактовно вдасть, ніби нічого не помітив? Співчутливо скаже: «Ну ти ж розумієш…»? У будь-якому разі він зникне з мого життя.

Не можу говорити, клубок підступив до горла.

— Знаєш, мені здається, що цієї ночі нам краще не мовчати, — почула я, коли долоня крука накрила мою руку. — Поговорімо. Про що завгодно. Урешті-решт, слова кращі за будь-які заклинання.

— Добре, — погодилася я… й одразу ж мені заціпило. У голові крутилася лише одна тема для розмови, але я радше собі язика відріжу, ніж розпочну її.

От халепа. Треба мерщій знайти якусь безбарвну невинну тему… Трясця, про погоду вже трохи говорили.

— Слухай, — пробурмотіла я. — А ти завжди хотів стати парагеографом чи теж свого часу сумнівався?

— Сумнівався, звісно. Спочатку марив піти на ветеринарію, але цікавість до всього незвичайного та небезпечного взяла гору.

— Та невже? Жартуєш?

— Ні, — усміхнувся крук, очевидно отримуючи моральне задоволення від здивованого виразу мого обличчя.

— Не вірю, що ти мріяв лікувати милих пухнастих тваринок.

— Невже я такий грізний? — засміявся Ларгус із тим самим виразом обличчя, яке викликало в мене бажання дати йому щигля.

— Так, ти злий-страшний сірий вовк, — засміялася я… і таки ж дала йому щигля по носі. От чорт, слід тримати себе в руках, бо завтра точно торба кошеняткові. — Чому думав про ветеринарію і чому врешті пішов на парагеографію? Нізащо б не здогадалася, що майбутній голова круків колись міг би обрати цю професію.

— Зупинився на парагеографії, бо всілякі аномалії та просторові пастки завжди викликали в мене величезний інтерес. Іще в середніх класах я перечитав усі книжки на цю тему, які були в найближчих бібліотеках. Власне, тому й розпочав дослідження проріхи між світами й усього, що з нею пов’язане: незважаючи на її катастрофічність, я зрадів такому матеріалу для вивчення. Ну, а до ветеринарії тягнуло, тому що дуже люблю тварин. Іще малим хлопчаком я завжди лікував лапки дворовим цуцикам і котикам. До речі, коли я закінчив університет, то завів собі кота. Назвав його Вуглик. Він прожив у мене більше десяти років і навіть застав часи, коли на моєму поясі з’явилася срібна застібка. Щоправда, обов’язки спочатку учня, а потім крука змушували мене постійно бути в роз’їздах, тож бачилися ми з ним рідко. Але я все одно дуже його любив, і моя любов не ставала меншою навіть попри подерті шпалери та випатрані крісла.

— А от мені не дозволяли завести кота. Коли ж я залишилася сама, то просто не мала часу дбати про тварину. Проте у восьмому класі я підібрала біля смітника клітку з покинутим напризволяще домашнім чорно-білим пацюком. Назвала його Данте, і цей диявол таки не раз змушував мене плакати — кожного разу, як доводилося купляти нові дроти на техніку на зміну тим, які він перегризав по сто разів на тиждень.

* * *

Цієї ночі я спала спокійно. Під ковдрою було тепло й затишно, тому зранку довго не хотілося з-під неї вилазити. Але довелося-таки себе виганяти звідти.

Я неквапно осідлала коня, помчала за Ларгусом… і згадавши, що на мене сьогодні чекає, мало знову з цього жеребця не гепнулася.

Гадаю, саме так почувався б засуджений на смерть, який сам їде до ката, сам піднімається на ешафот, сам кладе голову на плаху, та ще й малює хрестик на шиї.

Щоправда, мене інше цікавило: невже Ларгус, який бачить людей наскрізь, досі сам усе не зрозумів? А раптом він нічого про це не каже просто тому, що жаліє мене і проявляє тактовність?

Я так занурилася у свої міркування, що не звернула уваги на дві речі.

Перша — як швидко промайнув час.

А друга — крук, який, зупинивши коня, здивовано гукнув:

— Алісо! А куди це ти, власне, поїхала?

Спустившись на грішну землю, я вилаяла себе та повернулася.

— А ми що, хіба вже приїхали?

— Взагалі-то так.

Усі спроби опанувати себе зазнали краху. Глибоко дихаючи, я теж спішилася. Крук поспіхом облаштував місце майбутньої стоянки. Перекусили чаєм із бутербродами, кілька хвилин відпочили, і душа втекла в п’ятки, коли я почула:

— Що ж, час починати.

Я тремтіла. Та й Ларгус теж зараз мав не надто спокійний вигляд.

— Заклинання, яке назавжди закриє проріху, вплетене в це зілля, — почав крук, діставши з сумки дві пляшечки. Одну він дав мені, другу залишив собі. — Моє з’єднає ниточки розірваного полотна міжсвітової матерії. А вплетене у твоє адаптуватиме мою енергію. Коли ми вип’ємо їх і побачимо шов, приклади до нього долоню. Решту залиш мені.

— Зрозуміло, — прошепотіла я захриплим від хвилювання голосом.

— Будьмо, — усміхнувся крук, відкорковуючи свою пляшечку із зіллям.

А я свою. Руки надто тремтіли — ще, диви, розіллю…

Замружившись, я одним ковтком випила рідину з приємним виноградним смаком. Ларгус тим часом уже хильнув.

Цікаво, а його зілля яке на смак?

Роздуми перервала дія закляття, яке відкрило моїм очам проріху між світами, стягнуту швом метрів із чотири завдовжки. Відчуваючи, як сильно мене трусить, я приклала до нього долоню.

…А наступної миті серце пропустило удар, коли мої пальці накрила рука крука, що стояв поруч. Секунда, зосередження… та білий спалах!

— То он воно як…

— Схоже, саме так.

…неначе полум’я відганяє від себе метелика…

…метелика?

Ні, два багаття, розділені склом. І жовтогарячі язики вогню, які жадібно припадають до скла, прагнучи торкнутися один одного.

— Бути поряд зі мною — тавро. Його не змити. Ти скрізь будеш чужа, люди тебе не приймуть, зненавидять.

— Гадаєш, тавро — це щось нове для мене? Уже багато років я живу ось так. Спочатку втратила все, що було мені дорогим. Ховалася від поглядів, які мене переслідували, та й до того мене мало хто вважав за свою. Я просто ніколи не вписувалася в потік людей навколо, бо не могла пливти за течією разом з усіма. У цьому світі дещо повторилося, а щось змінилося та змусило шукати треті шляхи. Чи ти думаєш, ніби після всього, що зі мною в цьому світі сталося, суспільство мене приймає? Для мене ніколи ніде не було місця, поряд зі мною залишалося хіба що кілька вірних друзів. Але мене це не зламало, просто втомило. Дозволь мені відпочити… і собі теж.

— Ти навіть не уявляєш, як я цього прагну. Коли помітив тебе на балу в королівському палаці, я ніби побачив червону нитку, яка зв’язувала наші мізинці. Здавалося, донедавна ця нитка була обірвана… То коли ж вона стала цілою? Я скільки разів намагався позбутися цього, але не зміг. Затьмаривши мій розум, ставши сенсом мого життя, відтоді ти завжди для мене на першому місці. Цей вир затягував мене все більше й більше. Я боявся усвідомити те, що було очевидно. Намагався опиратися силі, яка тягнула мене до тебе. Хотів просто захищати, не заважаючи тобі жити власним життям.

— Колись я бачила сон: ніби моє серце зіпсувалося, і лікарі мали пересадити нове. Старе вони вийняли, але ніде не змогли знайти нового. За кілька хвилин я мала б померти, тому мені в груди поклали штучний замінник. Відчуття від цієї речі в моїх грудях були огидні. Я жила, але боялася зробити зайвий рух, аби мерзенний імплантат, який підтримував моє життя, не вийшов із ладу. Я хочу СПРАВЖНЄ серце.

— Воно в наших руках, одне на двох. Але якщо воно заб’ється відкрито, не ховаючись, не стримуючи стукіт… якщо цей стукіт буде почуто світом…

— Знаєш, Ларгусе… пробач, але я егоїстка. Я захищатиму цей світ до останньої краплі крові, але лише якщо в цьому світі будеш ти. Коли ж мені доведеться вибирати між світом і тобою… Світ без тебе приречений.

— Розумію. Проте якщо ти підеш зі мною, на тебе ляже моя тінь. Ти усвідомлюєш, що це означає?

— Так, звісно. Але хіба ти не бачиш? Я не просто метелик, мої крила теж із вогню. Я не згорю.

…Тріск скла, гучний та руйнівний. І мільйони гарячих уламків, які разом розлетілися в різні боки, прямо в повітрі плавлячись від жару!

День добігав кінця. Сонце тихо скочувалося за обрій, а в небі з’являлися перші білі вогники. Шов від проріхи між світами безслідно зник. Але ні я, ні Ларгус не звертали на це уваги. Крук переплів пальці з моїми, а його друга рука лягла мені на талію.

Такий приємний мигдалевий присмак на гарячих губах… То ось який смак мало зілля, що випив Ларгус!

* * *

От якби зворотну дорогу розтягнути якнайдовше! Але треба було поспішати: мене в Нотарілі не бачили вже четвертий тиждень, та й у Ларгуса, вочевидь, справ хоч вішайся. Це я собі, проходячи потихеньку практику в містечку на краю світу, можу поринати у філософські роздуми про прекрасне. А йому необхідно реально діяти, доки маг у масці, маючи козир у вигляді в’язня Стіни Санкора, не завдав наступного удару.

…І все ж як приємно сидіти вечорами біля багаття в його обіймах! Ось так засинати, а вранці неохоче вилазити з-під ковдри, а потім їхати весь день, до наступного вечора. Так спокійно, безпечно.

— Слухай, я ось що надумала, — промовила я, спостерігаючи за вогнем. — Чому та жінка, яку чарівник у масці звільнив зі Стіни Санкора, одразу його не вбила, натомість допомагає? У тому, що це так, я навіть не сумніваюся, бо якби він був мертвий або ж вона його не слухала, то все вогняним серпом не обмежилося б.

— Гадаю, між ними якась домовленість, — замислився крук. — І, вочевидь, та істота хоче від нього іще чогось, окрім як звільнення зі Стіни Санкора.

— І чим же той чаклун міг підкупити її?

— Напевне, тим, чого сама вона дістати не змогла б. Одна халепа: ми маємо дуже мало інформації про в’язнів.

— А як же Зала Санкора? Там було стільки написів на стінах, якісь сувої… Невже в них жодної підказки?

— В Адамареї цими паперами ціла кімната завалена, тільки ось із перекладом проблематично. Ми виокремили три мови, якими зроблено написи в Залі. Криптограми кожної з них дуже складні, а основний літопис взагалі неможливо розшифрувати, тож…

Ой, пощастило Ларгусові, що в мене під рукою зараз немає сковорідки! І судячи з його погляду, він зрозумів, що означає мій вираз обличчя.

— От скажи-но мені, любий, чим і про що ти думаєш? — поцікавилася я, легенько штурнувши Ларгуса кулаком. — У тебе стоси стародавніх текстів, які треба розшифрувати, і ти не допетрав залучити людину, яка може прочитати всі ті написи, лише глянувши на них.

— Визнаю, дурень, — винувато зітхнув крук.

Що тут скажеш, ми справді один одного варті.

— То коли там закінчується твій відробіток? — усміхнувся крук, присунувшись до мене.

— У грудні.

— Не скоро… Слід щось придумати, аби ніхто не здогадався, чим ти тривалий час займатимешся в Адамареї. А те, що це надовго, не сумнівайся, роботи не бракуватиме. Було б добре взагалі приховати, що ти там перебуватимеш. Коли повернуся до Адамарея, зметикую, аби чимдуж організувати тобі прикриття.

— То поквапся. Бо навряд маг у масці звільнив ту жінку для гри в доміно.

— Не баритимуся жодної хвилини. Тому що так я швидше знову тебе побачу, — прошепотів Ларгус мені на вухо.

* * *

Завтра наші з Ларгусом дороги розійдуться: із Зонака він вирушить прямо, до Адамарея, мені ж їхати на північний захід. І останній день спільної дороги пригостив нас рясним дощем! Хмари зібралися вже надвечір, коли ми закінчували переправу поромом. Злива наче оскаженіла, і поки ми доїхали до постоялого двору, то змерзли до кісток.

Після такого гаряча вечеря за столиком біля каміна видалася просто манною небесною! Міцно тримаючи горня з гарячою імбирною кавою, я задоволено мружилася. Так ми просиділи ще пів години мовчки, поки господар не сказав, що наші кімнати майже готові, тільки камін у другій ще не розгорівся як слід.

Варто було нам відійти від столика, біля якого було так теплесенько, як досі мокрий одяг швидко про себе нагадав. Тож, недовго думаючи, ми чкурнули до кімнати Ларгуса, де щодуху кинулися грітися до розтопленого каміна.

— Ти ж геть змок, — я ніжно торкнулася плеча крука.

— Ти теж.

— Треба висушити одяг, а то застудишся…

Удар серця. Руки, які пригортають мене. Дихання, що лоскоче губи. Тріск вогню в каміні та краплі рясного дощу, що барабанять у шибку.

Ти диви лишень, який же стійкий аромат у того зілля.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Столиця Кошмарів

Сезон для мандрівок добігав кінця. Про це свідчило посіріле небо, холодний вітер і регулярні дощі. Звичайні мандрівники, торгівці та мисливці на чудовиськ уже поверталися додому або ж винаймали житло в якомусь містечку, де й сиділи біля камінів, чекаючи, доки весна принесе тепло. На півдні наразі ще комфортно. А ось у Північній Ануарі в цю пору року можна було лише сидіти в хаті, в улюбленому м’якому кріслі біля грубки. І закутавшись у ковдру, з горнятком чаю в руках читати якийсь пригодницький роман.

Проте мені пощастило саме тоді опинитися в дорозі. Що й казати, вітер пронизував до кісток, а дощ усе частіше змушував робити привал, аби перечекати негоду. Тож я припустила, що таким чином проведений у дорозі до Нотаріла час суттєво розтягнеться. Я б радше потерпіла головний біль і подолала цю відстань, чи хоча б її частину, перемістившись за кілька стрибків. Але тоді б довелося залишити в найближчому містечку доброго коня зі стайні Гільдії стихій. А їх змалечку вирощували так, аби вони були підготовленими для заклинань, які підвищували витривалість. У Нотарілі таких більше не було.

Та найбільше в цих вимушених зупинках мене пригнічувало те, що, ловлячи дрижаки від холоду під навісом із цупкої тканини, я сумувала за Ларгусом. Дуже хотілося, аби він зараз був поряд. Іще ніколи мені так його не бракувало. Загортаючись у ковдру з головою, я мимоволі проводила пальцем по губах і тяжко зітхала. Правду кажуть, до хорошого швидко звикаєш.

Зненацька мої журливі роздуми обірвав дивний звук. Здригнувшись, я прислухалася.

Що це? Мабуть, то просто краплі дощу…

Аж ні, знову! Ніби стукіт підборів по мокрій бруківці. Але звідки тут узятися що бруківці, що підборам?..

Наступної миті я вирячила очі: степом крокували ноги, узуті в черевички на підборах. Так, самі тільки НОГИ! Стрункі, гарні ноги без тіла! А там, де вони ступали, вкрита степовою травою земля перетворювалася на бруківку, аби наступної миті знову стати травою.

Поки ноги, крокуючи собі далі, зникли з поля зору, я встигла перерити в пам’яті все вивчене за чотири роки в університеті. Але не згадала нічого про відокремлені від тіла ноги, які живуть власним життям. І напевне, вирішила б, що все це лише плід моєї схибленої фантазії на тлі власних переживань. Але почулися нові кроки, трохи жвавіші за попередні. Це виявилися ще одні ноги — трохи тонші та коротші. Вони промайнули у світлі від багаття за кілька секунд, а потім знову зникли в темряві.

Я спробувала зловити мізки, що в паніці намагалися втекти в невідомому напрямку. А навколо вже лунали кроки десятків ніг. Іноді світло вогнища вихоплювало з темряви найрізноманітніші ноги. Час від часу пропливали чимось зайняті руки.

— Це просто якась маячня. Я впевнена, той ідіот так нічого і не зробив! Ні, мені все це набридло, — обурено бубоніла голова, що пливла в повітрі. — І чому я, саме я маю робити все сама? — продовжувала голова, тим часом як із темряви назустріч їй вийшло безголове жіноче тіло. А коли воно опинилося поряд, то, навіть не зупинившись, легко схопило голову руками, наділо її на свою шию й пішло собі далі, тоді як голова продовжувала точити ляси.

— Даруйте, не підкажете котра година? — раптом почула я в себе над вухом.

Голос був різкий, холодний і грубуватий. Від несподіванки я здригнулася та обернулася, але поруч нікого не було.

Мене охопило нав’язливе бажання негайно стрибнути на коня та забиратися звідси геть. Ось тільки чи можна на коні утекти від усього цього божевілля невідомого походження?

— Вибачте, але ж я у вас запитую! — роздратовано пробурчав той самий голос.

Хто, хто це говорить? Я бачу частини людських тіл, що самостійно блукають степом; напівпрозорі силуети, які розгулюють тут і там; тіні, що пробігають, мов злякані звірі…

— Ну й манери в сучасної молоді! — обурився голос, і я закричала, нарешті помітивши його власника. Говорив мій кінь — наполовину зотлілий, із де-не-де оголеними кістками.

Пішло воно все до біса! Готуючи закляття для переміщення, я схопила сумку та приготувалася опинитися за п’ятдесят свагів звідси… Але так і залишилася сидіти на місці, прямо біля морди цього клятого коня.

— І де ваші манери, панночко? — презирливо пирскнув кінь, наближаючись крок за кроком.

Важко хапаючи ротом повітря, я відповзала, аж доки рука не послизнулася на мокрій траві, і я не впала на спину, підставивши обличчя холодним краплям…

…ЧОРТ ЗАБИРАЙ! Це був сон, це був лише сон! Я просто не помітила, як задрімала під ковдрою. Нічого цього немає, тільки дощ і сотні кроків, звуки яких змішувалися з шумом крапель. Ці кроки — вологі, липкі — десь піді мною, а сама я лежу на дерев’яних ношах із прив’язаними руками й ногами. Голова крутиться та страшенно болить.

Я мерщій намагаюся створити закляття. Але перш ніж щось вийшло, мене торкається огидна слизька п’ятірня, і я провалююся в чорноту.

* * *

Мене розбудив розлючений рик, моторошно відлунюючись навколо.

Розплющивши очі, я повільно підвелася й озирнулася. У слабесенькому світлі я розгледіла стіни землянки, залізні ґрати, за якими в коридорі горіли смолоскипи… і все. Тут не було навіть на що сісти.

Отже, мене замкнули в тюремній камері, очевидно, в якомусь підземеллі.

І хоч цікавість щодо особи моїх викрадачів була великою, бажання перебувати тут зникло. Я почала творити закляття, яке мало б указати мені відстань до поверхні землі. І коли спробувала розкрити магічну печатку, то дещо відчула. Гадаю, це можна було порівняти з ударом сокирою по голові. Тож тепер, віддаючись усім яскравим барвам цих відчуттів, наступні кілька хвилин я пролежала на підлозі.

Дідько, невже тут щось блокує магію? Тоді я справді в халепі.

Але поки зарано панікувати.

Я зосередилася і, вирішивши спробувати на чомусь елементарному, створила закляття світлового пульсара.

Щоб вашу бабцю в пеклі бабай віддухопелив! Якщо настільки зле від спроби начарувати таку дурницю, то страшно подумати, що б сталося, якби я одразу захотіла переміститися.

Коли біль у голові трохи вщух, я сіла на землю. Рука одразу ковзнула за пазуху. Дяка Стихіям! Чорний підвісок у формі метелика на місці.

Тепер слід поміркувати.

Тут щось блокує магію. Це, звісно, ускладнює втечу, та головне не опускати руки.

Підкоп теж не варіант: коли я оглянула стіни землянки, то зрозуміла, що вони твердіші за камінь.

Підійшовши до ґрат камери, визирнула назовні. Там побачила довгий коридор із відгалуженнями, слабко освітлений смолоскипами. А ще безліч тюремних камер, за ґратами яких чорніла густа темрява.

А ґрати, дідько, міцні. І з того боку зачиняються на великий замок. Кепсько.

Рик, який розбудив мене, зненацька повторився. Проте цього разу я побачила його джерело, що причаїлося прямо в камері навпроти мене: до її сталевих ґрат стрибнула велика, м’язиста деформована істота. Вона була така люта, що слина з її кривих прогнилих іклів, перелетівши весь коридор, упала мені на рукав!

— Що, страшно? — почувся з камери неподалік моторошний і насмішливий голос людини, яка давно втратила здоровий глузд. — То квіточки, ти ще ягідок не бачила.

У світлі смолоскипа з’явилася жінка. Вона зиркала на мене з-за ґрат камери, сусідньої із чудовиськом. Її обличчя нагадувало лик мерця.

Я стояла, дивилася на неї і не знала, що відповісти. Та й чи варто відповідати? Ця моторошна жінка така худорлява, що й у бляклому світлі добре видно, як на руках, обличчі та ключицях випирають обтягнуті шкірою кістки. Колись біла сукня звисає подертими сірими клаптями. У скуйовдженому волоссі повно сміття.

— Набридло ж мені тут сидіти… — погляд жінки був спрямований кудись угору. — Скоріше б уже парад.

— Який іще парад? — спантеличено спитала я.

— На честь пані, — божевільно вигукнула та, припавши всім тілом до ґрат своєї камери. Я тільки-но розгледіла, що весь її правий бік був розірваний, а з грудей стирчало два переламаних ребра.

По спині сипнуло морозом. Я навіть не відсахнулася, просто заклякла. То вона нечисть? Ні, точно ні, я не відчуваю Іскор Талпіра. Але що ж це тоді таке? І та істота, яка гарчить у камері навпроти мене… А що ж у інших камерах? Де я, чорт забирай, опинилася?

Жінка знову зникла в темряві за ґратами. Я почала міряти кроками свою в’язницю, оглядаючи кожен її сантиметр.

Рука, напевне, інстинктивно знову пірнула за пазуху та схопила чорний підвісок. Ларгусові потрібна моя допомога. Ларгусові потрібна я. Тому я будь-що маю вибратися звідси, і я це зроблю. А ці ґрати хай проваляться в безодню!..

Аж раптом ґрати справді провалилися під землю!

Йокелемене! Якщо зараз здійснюватиметься все, що я кажу, то… хочу Дедпула верхи на корові, яка співає арію Фауста. Хочу Дедпула верхи на корові, яка співає арію Фауста…

Трясця, не виходить.

Ну й грець із ним!

Просити мене двічі не довелося, тож, не гаючи часу, я вибігла в коридор. Тепер би вибратися з цього моторошного лабіринту.

— Рятуйте! — слабко лунав з камери, до якої я наближалася, змучений, стомлений, хрипкий жіночий голос. — Допоможіть. Благаю, зробіть що-небудь…

До ґрат тягнулися зсудомлені пальці зранених рук. Я сповільнила хід, наблизилася до камери та спробувала роздивитися ту жінку. Обличчя не було видно — вона лежала ниць і продовжувала щось стогнати. Лише брудне, скуйовджене волосся ворушилося з кожним її рухом.

— Допоможіть! — скрикнула жінка, різко припавши до ґрат, і я побачила, що нижче пояса в неї нічого, крім шмаття обірваної полоті!

Хоч я й знавець нечистої сили з міцними нервами, а не примхлива придворна дама, та все одно мало в штани не наклала.

Та що ж це за місце?!

Я хутко залишила кляту камеру позаду та пішла далі.

— Усе добре, не бійся, усе добре, — бубнів собі під носа згорблений чоловічок, який сидів на землі, спираючись спиною на ґрати своєї камери. — Усе добре, моя люба! — прошипів він, повертаючи до мене обличчя — розбите, вкрите синцями та ранами, де ворушилися зелені личинки.

Майже в усіх камерах сиділи в’язні, кожен із яких лякав до смерті. Я вже не йшла, а бігла цим клятим лабіринтом, якому кінця-краю не було, намагаючись не заглядати до камер, не прислухатися до звуків, які виповзали з них, немов слизькі холодні хробаки.

…І саме те, що нічого не чула, мало мене не згубило. Я ледве встигла заскочити в найближчий коридор. Нишком визирнувши, побачила, як з-за повороту вийшли двоє. Це були особи чоловічої статі зі слизькою сірою шкірою. Обличчя і загалом голови деформовані, схожі на щось середнє між жаб’ячими мордами та кротовими писками. Ріденьке волосся звисало з потилиць брудним, скуйовдженим жмуттям. Одяг зі старої потертої шкіри, груди прикриті іржавими латами.

Один із них тримав у руці повідок, на якому… Що це таке? Людина? Собака? Шаблезуба невідома хрінь? Воно гарчало, рвалося вперед, гребло землю міцними пазуристими лапами.

— …Це навіть не обговорюється. Звісно, нам є чим пишатися. Ми тисячоліттями наполегливо працювали, очікуючи повернення пані. Чого вартий лише ось він… — із гордістю говорив той, що тримав у руках повідок, указуючи на бридку істоту. — І тисячі інших, вирощених нами за цей час. Пані точно буде задоволена. Ми ж не занедбали все, поки вона була відсутня…

Голоси істот віддалялися. І тут у мене з’явилася божевільна думка: ці двоє йдуть кудись, мабуть, виводять звідси оте чудовисько. І якщо йти за ними, то, можливо, вдасться вибратися з підземного лабіринту?

Я ступала так тихо, що сама не чула власних кроків. Здавалося, серце б’ється так голосно, що викаже мене. Проте ті істоти самі добряче гомоніли, а тим паче отой виродок у них на повідку.

Ховаючись у бокових коридорах, я чекала, поки вони кудись звернуть, а потім мерщій бігла до того самого повороту — аби не загубити їх, аби тільки не загубити! Бо з побаченого було зрозуміло, що блукати цим підземеллям можна вічно.

Чорт забирай! Ще б мить, і я в кращому разі знову опинилася б у тому місці, звідки починалися сьогоднішні «веселі» пригоди. Бо з-за повороту, який я щойно проминула, почулися голоси інших вартових. І судячи зі звуків, вони теж вели на повідку якусь почвару.

Ті двоє, за якими я йшла, досі нікуди не повернули, тож, якщо я зараз вибіжу, вони мене побачать. Але якщо залишуся тут стояти, мене зловлять інші.

Я швидко оглянула коридор. Здається, вихід у мене один — чкурнути до однієї з відчинених порожніх камер і сховатися в її темних глибинах. Відчуваю, що нічого хорошого з цього не вийде, але зробити так все ж доведеться.

Охоронці наближалися. Коли вони проходили повз камеру, я побачила те, що вони вели на повідку. Це був шибеник із шиєю в петлі, яка висіла в повітрі, ніби на невидимому гачку, а сам чоловік хитався, крутив головою з перекошеним обличчям, викочував очі та моторошно сміявся.

Я затремтіла, відвела погляд і забилася в куток камери. Минуло хвилини дві, перш ніж тихенько підвелася і наштовхнулася ліктем на щось позаду себе. Озирнулася й побачила на стіні дзеркало в чорній рамці. Дивно, тут що, сиділа мачуха Білосніжки?

Внутрішній голос суворо наказував не підходити до цієї штуки, триматися якнайдалі… Але чомусь я зазирнула в нього.

Риси мого обличчя викривилися. Воно, ніби шматок пластиліну, почало розтягуватися й перекручуватися. А потім я заклякла.

Цього не може бути! У дзеркалі замість себе я побачила молодшу сестричку, яка загинула в мій фатальний день народження, коли до квартири увірвався песиголовець. Вона весело усміхалася. А ще повторювала кожен мій рух, ніби була моїм відображенням.

Клубок у горлі, важко дихати…

Наступної миті я, аби не закричати, затиснула рот долонею, закусивши її до крові: миле личко сестри перетворилося на потворний, викривлений, укритий гнилою плоттю кістяк!

— Доню, поквапся, а то сніданок захолоне, — привітно проговорив кістяк, який був уже обличчям моєї мами.

Зуби ще сильніше вп’ялися в руку.

Батько, дідусі та бабусі, тітки й дядьки, нечисленні друзі з рідного світу… Кожна людина, яка була мені дорога, з’являлася в тому триклятому дзеркалі — або одразу мертва, спотворена, або спочатку жива, і тоді я бачила її смерть.

— Пробач… — прошепотіло відображення Ларгуса за мить до того, як по його обличчю потекли струмочки крові, а сам він почав розпадатися на частини.

Я мало не прокусила собі великого пальця. Другою рукою, стиснутою в кулак, щосили вдарила по чортовому дзеркалу. Трикляте скло розлетілося в різні боки, залишивши на руці глибокі порізи.

Не знаю, як довго я сиділа на підлозі, стискаючи зубами скривавлену губу і не звертаючи уваги на поранені руки. А сльози й далі стікали на комірець сорочки.

Зціпивши зуби, я мовчки плакала.

* * *

Поки я потроху приходила до тями й перев’язувала рани на руках, кроки вартових стихли. Нові ж істоти біля мене більше не проходили, тож я знову вирушила на пошуки виходу звідти, де востаннє бачила цих моторошних створінь.

Мабуть, їх справді багато ходило цим лабіринтом, бо хоча я більше нікого не побачила, зате кілька разів чула голоси, за якими й ішла. Остання розмова перервалася звуком, що нагадував сплеск води.

Незабаром я вийшла до невеликої зали. Посередині було маленьке озерце з чорною водою, яка досі трохи брижилася. Якби не все пережите, то мене, напевне, здивувало б, що в підземеллі на поверхні води відбивався кривавий місяць. Але наразі я була не здатна чомусь дивуватися.

Розігнавшись, я стрибнула прямо у відображення місяця…

…А наступної миті випірнула в озері під відкритим небом. Під брудно-сірим, наглухо затягнутим хмарами нічним небом, що нависло над холодним камінням, сірими руїнами та голими почорнілими деревами.

Не вагаючись, я швидко виплила з озера та сховалася в руїнах, аби трохи висохнути. Здається, мене ніхто не помітив.

Час від часу з кривавого віддзеркалення місяця виринали ті самі істоти, і кожна пара вела на повідку якусь потвору. Усі вони йшли в одному напрямку, тож коли мій одяг трохи підсохнув, я непомітно рушила за ними.

Я переслідувала їх аж до руїн на одному з пагорбів неподалік величезного майдану, де й сховалася. Там купчилися цілі армії найрізноманітніших почвар. На протилежному від мене боці розташувався п’єдестал із чорним троном. Страховиська метушилися, ніби нервували перед чимось надзвичайно важливим. Це ж хвилювання можна було помітити у вартових, які приводили нових істот, ніби мурахи, що сповзалися з усього мурашника.

Поступово все навколо почав огортати густий морок. На кілька секунд на мертві рівнини впала абсолютна темрява. Раптом знову засяяв червоний місяць. Трон більше не був порожнім, на ньому сиділа струнка жінка в чорному. Моїм першим бажанням було звузити зіниці та якнайкраще роздивитися її. Але вчасно себе спинила: я не знаю напевно, що і як блокувало мою магію у підземеллі. Можливо, це діє й на поверхні. А раптом вони поширюються і на Заступництво Стихій? Тому не ризикуватиму.

Тим часом дійство на майдані набирало обертів. Щойно жінка з’явилася на троні, страховиська колонами закрокували. Одна за одною шеренги прямували на майдан. Деякі колони рухалися до країв площі, а деякі навпаки виходили на її центр, аби станцювати свій моторошний танок.

— Прекрасно, прекрасно! — божевільно сміялася жінка. Її голос, підсилений якоюсь дивною силою, змушував тремтіти навіть сіру, всохлу траву. — Ви не марнували час, ви робили все саме так, як треба. Такі чудові жахіття! Той, хто побачить їх, боятиметься спати роками. Усе правильно, все саме так, як має бути!

Рої вартових з усіх боків майдану задоволено кланялися, потираючи слизькі долоні.

— Ми потрібні їм, без нас у цьому світі все неправильно. Стільки справ, які треба зробити… Але ми впораємося!

Цей моторошний сміх… Здавалося, я ніби чула його колись. Але страх паралізував настільки, що я ніяк не могла згадати, де це було й коли.

— А цієї ночі… УПЕРЕД! Летіть, летіть до кожного, кого знайдете на безкраїх просторах цього світу. До кожного, до кого дотягнуться ваші пазурі. Покажіть їм, що таке найкращі кошмари! І нехай вони прокинуться в ліжках, мокрих від холодного поту!

Із цими словами жінка велично підвелася з трону та підняла руки догори. Умить страховиська здійнялися в небо й розлетілися з такою швидкістю, що я встигла помітити лише «хвости комет», які розмалювали нічне небо.

Одразу після того наповз липкий туман. Я більше не бачила ні жінки, ні трону, ні майдану. Тільки білий серпанок, який замилював очі.

«…летіть до кожного, кого знайдете на безкраїх просторах цього світу. До кожного, до кого дотягнуться ваші пазурі».

Стривайте-но, безкраї простори ЦЬОГО світу? Найкращі кошмари? Прокинуться з холодним потом? Невже…

Проте саме це божевільне пояснення було найраціональнішим для того, що відбувалося зі мною останні кілька годин: це все сон! Але сон, як я вже встигла впевнитися, не звичайний. І підтвердженням цього можна вважати мою невдалу спробу прокинутися. Судячи з того, свідком чого я стала, ця істота наділена тут якоюсь владою. Отже, це місце…

Коли ми з Ларгусом закривали проріху, мені стало відомо чимало з того, що знав він. І серед цих знань був цілий архів таємниць, які сотні років досліджувала Гільдія круків. Я усвідомлювала їх не відразу: такий потік просто збив би мене з ніг, наче прорвана гребля. Я знала все це, але певна інформація спливала у свідомості за конкретних обставин, ніби в моїй голові була величезна шухляда з теками, і коли щось відбувалося, якась із них сама опинялася в мене. Ось і зараз одна така тека лежала в моїх руках.

…Географія світу снів. Дуже приблизна, мало досліджена. Адже його меж відшукати ще нікому не вдавалося, а часу, який людина проводить у снах, недостатньо, аби щось вивчити належним чином.

Уздовж цього світу, відділяючи його від світу мертвих, простягалася Стіна Санкора. Перпендикулярно їй здійснювався поділ з плавним переходом: від сірого посередині до білого з одного боку та чорного — з іншого. Зі своїми столицями королівств Марева та Кошмарів. «Посередині» — земля сірих, нейтральних снів. Вони не були позитивними чи негативними, не викликали якихось потужних емоцій, рідко запам’ятовувалися. Ця територія була ніби перехідною ланкою.

На сході сни ставали все приємніші та привабливіші, і поступово територія нейтральних снів переходила в Королівство Марева. Саме на його землях і знаходився вхід до Стіни Санкора. Крукам навіть удалося натрапити на одне з найбільших міст цього королівства, де жили творці сновидінь. Там же чарівники мали нетривалу аудієнцію в жінки, яка назвалася однією з міністрів Королівства Марева. І вона ввічливо попросила їх забиратися та не рознюхувати тут того, чого їм краще не знати, тим паче, що до столиці магів усе одно більше не пустять.

Слова «столиця» та «більше» особливо зацікавили дослідників, проте нічого вивідати їм так і не вдалося.

А на заході територія нейтральних снів поступово переходила в Королівство Кошмарів. Як не дивно, заглибитися в нього хоча б наполовину, як у Королівство Марева, нікому не вдалося — що далі, то страшнішими були сни, які могли захопити розум дослідників. Лишень здалеку вони побачили місто, де, імовірно, мешкали кошмари, які лякали людей ночами. Круки припустили, що Королівство Кошмарів теж повинно мати столицю і відповідно своїх міністрів, одним із яких і може виявитися ця пані, яка сидить зараз на чорному престолі перед ущерть заповненим страховиськами майданом.

Здається, я у Королівстві Кошмарів. І зважаючи на пафос і пишність дійства, мені, вочевидь, пощастило потрапити в саму столицю.

У спогадах сплив той божевільний сон і кроки сотень ніг. Неначе й забагато честі, але дуже схоже, що мене цілеспрямовано сюди притягли. Отже, на мене тут мають якісь плани. Тому, чорт забирай, ще актуальнішим стає питання, як же вибратися звідси.

А що, як я не зможу прокинутися, перебуваючи саме ось тут? Що, як пробудження можливе лише за межами міста? Теорія слабенька, але вселяє надію. Головне те, що я маю вибратися з цього міста непоміченою. Туман густий, та й місто, закладаюся, величезне, проте я мала одну перевагу.

…Перемотана закривавлена рука ковзнула за пазуху та міцно стисла чорний підвісок…

Я знаю, що все це тільки сон. Отже, коли я у світі снів, то маю тут абсолютну владу над матерією. Виходить, мені доступні техніки, для яких обмеження одне: мій розум. Тому слід лише зняти з нього обмежувачі та, усвідомлюючи сновидіння, проявити фантазію.

У небі з’явився чорний метелик, який неквапно полетів, указуючи мені дорогу до найближчого виходу з міста. Кілька разів мені траплялися вартові, але вони не встигали здійняти галас: вистачало лише моєї думки та погляду, щоб вони розтанули, неначе знесений вітром серпанок. Те саме чекало й на частину міського муру, який постав у мене на шляху. Подумавши хвилину, я вирішила не залишати слідів, тож за мить мур знову став цілим.

От і все. Пора, бо щось я заспалася.

* * *

Я розплющила очі, озирнулася та зрозуміла, що навколо досі стояла ніч. Дивно, мені здалося, що я довго спала…

Але голодна морда прив’язаного коня, в радіусі двох метрів від якого було вискубано всю траву, давно охололий і рознесений вітром попіл від багаття, та пліснява на хлібині, яку я ще гарячою купила в селищі за два дні до тієї ночівлі, дали мені зрозуміти, що минуло якнайменше два-три дні.

Руки та губи були скривавлені так само, як і вві сні, хіба що не перев’язані. Я наклала на них лікувальні та знеболювальні закляття і змастила мазями.

Кінь радісно з’їв кілька підгнилих яблук, у струмку неподалік напився води, і ми рушили.

Іноді, коли я прокидалася після жахіть, то за якийсь час мені згадувався сон, а разом із ним і пережитий уві сні жах. Саме так сталося й тепер: усе пережите обпекло душу вогняним батогом. А найболючішим був спогад про те трикляте дзеркало.

Здригнувшись, я пришпорила коня й більше не зупинялася. Незважаючи на дощ, холодний вітер, втому та біль, я лише підтримувала жеребця заклинаннями та гнала його стрімголов, аж доки не опинилася біля свого порогу в Нотарілі. Нічого й дивуватися, що коли я спішилася, то відчула ломоту в тілі. Схоже, в мене лихоманка. Голова страшенно болить, очі, мабуть, набрякли…

— Щось довгенько вас не було. Ми тут уже не перший день чекаємо, — зненацька почула я грубий чоловічий голос, що долинув від мого будинку. За мить двері, гучно грюкнувши, відчинилися, і я побачила трьох магів у офіцерській формі.

— Алісо Гайлінова, іменем його величності короля Ануари Тардіна Данора вас заарештовано!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Дев’яносто дев’ять

Чарівники нічого мені не пояснювали. Коли я запитала, в чому мене звинувачують, то почула лише, що це державна таємниця і вони не володіють інформацією такого рівня, їм тільки наказали доставити мене до призначеного місця. А вже там уповноважена особа пояснить мені все на допиті.

На руки мені наділи спеціальні кайдани для магів — вони блокували можливість використовувати чари.

Результат такої втаємниченості зробив своє: мене дрібно трусило, хоча, можливо, що це через жар.

— Рушаймо, — скомандував один офіцер.

Маги оточили мене і зв’язали свої пояси. Кожен із них схопив мене обома руками. Наступної миті я вже стояла перед великим кам’яним замком, нечисленні бійниці якого мали сталеві ґрати.

— Що це за місце? — прошепотіла я.

— Тарабес, — холодно відповів наймолодший офіцер.

У животі відразу похололо. Тарабес був містом-в’язничним комплексом. Сюди звозили з усієї Ануари тих, хто був засуджений на термін понад три роки. Особливо небезпечних злочинців тримали в головному замку. Коли ж мене повели його підземеллями, у скронях аж тиснути почало. Чорт забирай, не можна було давати так легко себе арештувати! Ну звісно, коли до одного мага, який лишень кілька місяців тому захистив диплом, присилають одразу трьох досвідчених офіцерів, добра не чекай. А раптом усе це влаштував сам маг у масці? Раптом він підготував мені якісь звинувачення? І через усю цю утаємниченість ніхто не дізнається, де я, та не прийде мені на допомогу.

Відчинилися товсті гартовані двері однієї з камер, куди мене не дуже шанобливо штовхнули та зачинили.

Минуло близько години, протягом якої я, тремтячи від жару через застуду, вже була ладна гамселити кулаками у двері, вимагаючи пояснень, коли до камери хтось зайшов. Високий, граційний, у довгому чорному плащі, каптур якого ховав лице. У мене в душі все перевернулося, коли він наблизився.

Що за дідько огірковий? Оцього мені ще бракувало! Цей нахаба розстібнув мені кілька верхніх ґудзиків сорочки та провів пальцями по чорному підвіску-метелику. Я хотіла закричати, але несподівано в роті опинився кляп.

Тим часом чоловік підійшов до накритого простирадлом тюремного ліжка (на яке я, трусячись від лихоманки, досі й не подумала звернути увагу), та запустив у нього закляття. Мій пояс мага розв’язався, пролетів через камеру та прослизнув під тканину. І тоді те, що було під нею, почало рухатися! Але перш ніж покривало впало, чарівник схопив мене та притягнув до себе, обійнявши за талію…

…А наступної миті обстановка навколо змінилася на затишну кімнату, де я уже без кляпа опинилася на м’якому диванчику, прямо біля цього мага. Засичавши, зробила спробу вирватися, але чоловік спритно перехопив мої зап’ястя, нахилився до мене… і, скинувши свого каптура, грайливо та владно заволодів моїми губами!

— Поясни мені, що це має означати, — прошепотіла я, роблячи все можливе, аби Ларгус не зрозумів, що через цей поцілунок я, схоже, розгубила всю свою сердитість.

— Саме це я і збираюся зробити, — знизав плечима крук. — От тільки думаю, чи знімати з тебе ці кайдани, — хитро всміхнувся він, крутячи на пальці мідний ключ.

— Ти нариваєшся, — буркнула я і слабенько вдарила його ногою в гомілку. — Поясни, чому, щойно я повернулася додому після довгої дороги зі Столиці Кошмарів, мене одразу заарештували та переправили до в’язниці? А тут іще якийсь зарозумілий крук почав залицятися до мене і продовжив домагання, перемістившись зі мною до свого дому!

На кілька секунд Ларгус, гикнувши, впав у ступор.

— Стривай-стривай… Столиці Кошмарів? — нарешті видихнув крук, шоковано вирячивши очі.

— Не знаю як, що й чому сталося. Здається, мене викрали уві сні та притягнули до Столиці Кошмарів. Там замкнули в підземеллі, з якого я просто дивом вибралася. Та це довга історія, розкажу згодом. Бо поки я їхала верхи в таку погоду, встигла застудитися і почуваюся так, ніби по мені пробігся табун коней.

— Вибач, якось я не помітив, — нарешті заговорив Ларгус, приклавши долоню до мого лоба. — Ти ж справді гориш.

Крук швидко дістав ковдру та подушку, влаштував мене на дивані та вийшов із кімнати. За хвилину він повернувся з горнятком чогось гарячого.

— Тримай, це гарні ліки від застуди, — сказав він, сівши поруч. І вів далі, а я потроху сьорбала напій із лимонно-малиновим смаком. — А тепер я задовольню твою цікавість. На жаль, я не мав можливості повідомити тебе заздалегідь, бо листа могли перехопити і тоді все було б марно. Те, що відбулося з тобою, частина плану, мета якого — забезпечити тобі беззаперечне алібі на час роботи з літописами в Адамареї.

— Алібі? — я мало не захлинулася.

— Так. Як ми з тобою й домовлялися, ніхто не повинен знати, що ти перебуваєш тут. Маг у масці точно все зрозуміє, якщо йому стане відомо про твою присутність у Адамареї. Але щоб приховати твоє справжнє місцезнаходження, необхідно прибрати тебе з шахівниці. Я довго думав і вирішив, що найліпший спосіб — запроторити тебе за ґрати, в одну з найтемніших камер підземелля головної в’язниці Ануари. Якщо всі вважатимуть, що ти там, нікому й на думку не спаде шукати тебе в місті круків. Про твій арешт не писатимуть у кожній газеті, але цю інформацію й не триматимуть у таємниці, тож до мага в масці вона точна дійде.

— А якщо він перевірить звинувачення та зрозуміє, що воно несправжнє?

— Для цього йому потрібно дізнатися, у чому тебе звинувачують. А одна деталь робить це неможливим: звинувачення немає. Воно — страшна державна таємниця. Її навіть голова Гільдії стихій не знає. Я лише повідомив йому про таємне розслідування Гільдії круків, завдяки якому було з’ясовано деяку інформацію, через що необхідно тебе арештувати. Я був дуже переконливий, і він проковтнув усе повністю. Урешті-решт, це ж усього-на-всього арешт молодого чарівника.

— Але якщо маг у масці спробує вивідати в нього звинувачення і голова скаже йому, що не знає…

— У тому то й вишенька на торті: Алагар Натон ніколи цього не скаже. Він за жодних обставин не зізнається, що йому щось невідомо — норов не дозволить. Тож як би не рознюхував чаклун у масці, він почує тільки, що це державна таємниця. І інформація залишиться секретною.

— Хитро. Але ж є ще одна деталь: у камері мене більше немає, і це швидко помітять.

— Не помітять. Дорогою до Адамарея я розробляв план, а прибувши сюди, створив шарнірну ляльку.

— Ту саму? — насупила брови я, коли в голові відшукалася потрібна «тека» матеріалів зі свідомості Ларгуса.

— Так. Ця магічна технологія відома лише крукам: ми старанно тримали її в таємниці як один зі своїх козирів. Про неї й голова стихійників не знає, тож мій план має ще один плюсик. Я витратив чимало часу, та результат того вартий: ця лялька — твоя точна копія. Вона ходитиме по камері, лягатиме спати, удаватиме, що їсть, насправді ж просто викидатиме їжу в каналізаційну дірку в підлозі. А ще й відповідатиме як ти, бо раптом хтось усупереч наказу схоче її про щось запитати.

— То це її ти активізував, коли зайшов до камери?

— Так. Отже, крім тебе, мене та Каніли, яка допомагала втілити цей план, ніхто не дізнається, що в камері тебе немає. Тому в грі залишається фантом твоєї фігури, який не має можливості зробити хід. Лялька перебуватиме «на виду», тоді як сама ти сховаєшся в тіні й зможеш таємно зайнятися перекладами. Проте зауваж: НІХТО не повинен знати, що ти в Адамареї, а не в камері Тарабеса. Каніла вдаватиме, що веде твою справу, а я теж робитиму вигляд, ніби ця справа під моїм особистим контролем. Саме такою старанно малюватиметься картина для кожного, хто захоче на неї поглянути. А вони обов’язково з’являться. Це буде нелегко: жодних контактів із зовнішнім світом, заборона повідомити друзям, що з тобою все гаразд. До того ж це кидатиме тінь на твою репутацію: доки ми не завершимо, вся Ануара вважатиме тебе злочинницею. Звісно, коли все скінчиться, ми «відполіруємо» твоє ім’я. Воно блищатиме, як нова копійка, але це станеться нескоро. Тому зараз я зобов’язаний спитати в тебе: чи ти готова на таке піти? Поки ще не пізно, я можу тихо повідомити Натону, що знайшлися докази про твою невинуватість. Наказ про твоє затримання одразу ж скасують, і ти повернешся до Нотаріла як жертва непорозуміння. Але тоді все ускладниться: маг у масці щось запідозрить, і надурити його буде складніше. А інші можливі варіанти мають забагато хиб… Словом, вибір за тобою. Я не маю права примушувати тебе йти на таке, яким би ефективним не був мій план. Єдине, що я можу, — попросити твоєї допомоги для захисту цього світу.

— Коли ми закривали проріху, я сказала тобі, що захищатиму цей світ, допоки в ньому будеш ти. Захищатиму будь-якою ціною. Якщо ти скажеш, що наступна наша битва в самісінькому пеклі, я візьму меча й піду туди. Тому що я впевнена в тобі як у лідері та, беззаперечно довіряючись, згодна працювати з тобою в одній команді. Що б на мене не чекало, я стоятиму поруч із тобою пліч-о-пліч. Тому прошу тебе щиро: більше ніколи не вважай мене слабкодухою.

На кілька секунд Ларгус ошелешено завмер, а потім несподівано взяв мою руку в долоні.

— Дякую, Алісо, — прошепотів крук, міцно припавши губами до моєї руки. — Тобто ти згодна продовжувати почате?

— Без жодних вагань.

Голова трохи запаморочилася через лихоманку, і я потягнулася, аби поставити спорожніле горня на тумбочку.

— Я допоможу, — запропонував крук і забрав у мене горнятко. — О, це зілля зі смаком малини та лимону? Давненько я не пив ліків від застуди, уже й забув, які вони смачні.

— Я ж хвора. Не боїшся заразитися?

— А дурники не хворіють, — прошепотів крук, і в сантиметрі від моїх губ розквітла тепла усмішка.

* * *

Усі архіви, пов’язані із Залою Санкора, перенесли до спеціально відведеного кабінету в будинку голови круків, де я тепер і оселилася, шмигаючи носом із ранку до ночі. Стільки писати мені не доводилося навіть у найлютішу сесію! Коли ж пригадувала розміри зали та побачені колись деякі коридори, то розуміла, що наразі в цьому кабінеті далеко не все.

За день я встигала розшифрувати одну товсту рукописну книгу з відтвореними написами. Тішило насамперед те, що на стінах зали текст було записано в хронологічному порядку, а систематизація викладу вражала. До того ж круки, які переносили все на папір, зуміли так само послідовно це переписати, віднайшовши логічний початок і закономірність запису. Тож я мала цілісну картину, а не модель «збери сам».

У текстах, які вже встигла перекласти, описувалася геополітична ситуація доби, державний лад на територіях, де потім утворилися Ануара та сусідні країни, а також особливості соціуму та сімейний устрій, релігійні вірування тощо. Особливо мене зацікавило величезне значення снів у ті часи. Виявилося, що в кожному поселенні здавна був невеличкий храм снів, де жили жрець або жриця й учень. Вони контактували зі світом сновидінь і були містками між снами та явою. Кожен храм мав вівтарі Королеви снів і Королеви кошмарів. Обох вельми поважали, обидві мали дні, коли їх пошановували, до обох зверталися з проханнями. Були жертовники, де люди могли просити послати ті чи інші сни з надією, що вони справдяться, і вівтарі, де молилися, аби погані сни не здійснилися.

«Баланс світу снів непорушний. Марева та кошмари не спроможні масово проникати на території один одного, завдяки чому Королеви можуть зберігати рівновагу», — виписала я, закінчуючи розшифровувати черговий «розділ» літопису.

До речі, а оця деталь трохи дивна: імена різноманітних жерців хоч побіжно, але згадувалися. А от імена Королев снів та кошмарів — ні, дарма, що писалося про них багацько. Не думаю, що вони не мали імен.

Кожного вечора я клала черговий розшифрований томик на стіл Ларгусові та знесилено падала на ліжко. Зранку він, перш ніж зайнятися іншими справами, читав переклад, і за вечерею ми обговорювали його. Щоправда, корисної для нас інформації у всьому цьому було поки небагато.

Одначе сьогоднішня розмова обіцяла затягтися. Починалися детальні описи стародавніх зв’язків зі світом снів, а також розповідалося про роль чарівників у тодішньому суспільстві, але про круків досі не було жодного слова. Що цікаво, у світі снів також мешкали істоти на кшталт магів. І Королеви, два ядра сновидінь, вважалися наймогутнішими. Крім того, там існували й звичайні місцеві жителі, які розводили сновидіння на спеціалізованих фермах і відправляли їх блукати у пошуках людей, що сплять.

Щось у цьому точно було.

Увечері Ларгус щось надто запізнювався. Година, дві, три… У цей час ми мали б уже відпочивати, а його все ще не було. Передчуття чогось лихого щомиті посилювалося.

Лише далеко за північ я почула легку мелодію дзвіночків, що висіли над вхідними дверима, та визирнула в коридор.

— Ларгусе, що сталося? — вигукнула я, вибігши йому назустріч. Дідько, та на ньому ж лиця немає!

— Нічого хорошого, — зітхнув крук, потерши скроні, й жестом покликав до кабінету, де ми сіли в м’які крісла один навпроти одного.

Він мовчав.

— То що сталося? — нарешті обізвалася я.

— П’ять годин тому в Еданорі, в одному темному провулку, знайшли спотворене тіло учениці крука. За офіційною версією, там лежало й тіло її учительки, Мірри Реберс.

— За офіційною версією? — я насупила брови. Хвилиночку, він сказав «Мірра Реберс»? Та сама Мірра, що колись упадала за ним? Коли я бачила її востаннє, та жінка була ще в статусі учениці. То вона вже перейняла силу крука, прийнявши останній подих своєї наставниці?

— А за фактом — у ліжку готельного номера з розпоротим животом, — відповів Ларгус, збивши мене з думки.

На кілька секунд я спантеличено завмерла, усвідомлюючи цю інформацію. У такі моменти я шкодувала, що мала занадто розвинену уяву, яка одразу змалювала описану картину.

— Не було ніякого шуму, — продовжував Ларгус. — І напевно, тіла відшукали б аж завтра вдень, якби убивця не залишив на дверях того самого готельного номера зухвалу записку з плямами крові. Звісно, круки ніколи не були невразливими, але ось так легко, без жодного галасу, вбити Мірру, що зовсім не зелене дівчисько, яке вчора закінчило університет… Ще й разом із ученицею.

Хоч Ларгус і намагався тримати себе в руках, я помітила, як він нервово стискає кулаки.

— Ти розумієш, що це означає? — запитав він після чергової паузи. — Це не просто вбивство одного з наших. Убивство крука разом з учнем — утрачена назавжди безцінна сила. Це сталося вперше за тисячоліття.

— А отут я вже не зарікатимуся, — замислено промовила я, намагаючись стримати тремтіння губ. — Скажи, а чи не перевіряв ти, кого вбили першим: крука чи учня? — спитала я, ніби відповідаючи на його погляд. — Це ж можна встановити за допомогою заклинань, так?

— Спочатку ученицю. Різниця між часом їхньої смерті менше години.

— Тобто вбивця спочатку подбав, щоб не було кому прийняти останній подих.

— Схоже на те.

— А тепер пригадай одну подію, що трапилася кілька місяців тому. Твій власний учень, Ларгусе. Його вбили, і гадаю, це було зроблено заради перспективи отримати твою силу. Але якщо маг у масці зрозумів, що дістатися голови круків йому все ж не по зубах… Чи не вирішив він задовольнитися рядовим круком? Таким, чию слабку ланку було б легше відшукати? Наприклад, закохати її в себе? Надто коли мова йде про жінку, відому на всю Гільдію схильністю до трагічного закохування щоп’ять хвилин.

— Тобто твоя версія — убивство заради сили крука? Ми розглядали її найпершою та відкинули. То був би дуже дурний крок. Цей виродок добре проінформований, і даю руку на відсіч, він знав, що таким чином себе викаже.

— Ти про те, що…

— Саме так, — кивнув чоловік. — Пояс мага вельми багатоплановий повідок. Якщо пам’ятаєш, сам він прозорий. Свій колір пояс переймає від чарівника, барви йому надає стихія, що живить магічною силою. І коли учень приймає останній подих крука, його пояс сам стає чорним. Тому, якби вбивця Мірри прийняв її останній подих і силу крука, пояс почорнів би, і злочинця б хутко знайшли.

— Якщо ж він зав’яже на собі інший пояс, той також одразу почорніє. А у звичайному шматку тканини перший-ліпший чарівник може швидко розпізнати підробку, — вдумливо проговорила я.

— Саме так. До того ж, якщо ти не знаєш цієї секретної інформації, кожен пояс прив’язаний до свого власника, і Гільдія може за необхідності визначити місцезнаходження будь-якого чарівника, де б він не був. Саме тому я й залишив твій пояс у камері Тарабеса на шарнірній ляльці. Вона заряджена твоєю енергетикою, тож мені вдалося обдурити пояс і тих, хто раптом може надумати перевірити, де ти є. Але на відміну від тебе, маг у масці у в’язниці не сидить. А ще, я переконаний, постійно з’являється у високих колах. Тож якщо він прийде без пояса, це помітять. А якщо прийде з поясом крука, на це вже точно звернуть увагу.

— Якщо я правильно зрозуміла ту інформацію, що перейшла до мене з твоєї голови, через пояси можна відстежувати магів за стихіями?

— Звісно.

— Отже, можна дізнатися й місцеперебування всіх круків?

— Саме так. І це ми теж, звісно, одразу ж перевірили. Проте результат був очікуваний. Ми виявили лише дев’яносто дев’ять круків. Кількість магів стихій також відповідає офіційним даним.

— Дідько. Чому ж тоді він це зробив? Навіщо? Адже після цього вбивства круки будуть утричі насторожі. Ладна закластися, що метою вбивці була саме сила.

— Тоді б ми помітили, що з поясами щось не так.

— А що, як ренегат придумав спосіб якось «заклинити» пояс, аби він не змінився, залишився стихійним? Раптом весь план тримається саме на тому, що ми викреслимо можливість появи непідконтрольного крука?

— Але ж у такому випадку…

— …Він не лише продовжить непомітно крутитися у високих колах, використовуючи свій вплив заради досягнення мети. Ніхто не відстежить, коли, де та скільки останніх подихів він збере і відповідно наскільки могутнім стане.

* * *

Кілька днів Ларгус був сильно заклопотаний через смерть Мірри та її учениці, тож сьогодні ввечері ми мали надолужити пропущене. Увесь день він просидів над стосом рукописів, які нагромадилися за цей час, а я жадібно розшифровувала тексти. Схоже, нарешті починалося найцікавіше.

А закрутилася вся ця історія з того, що одній жриці з селища, розташованого неподалік сучасного Даратера, наснився кошмар, у якому її переслідувала потопельниця. Коли ж вона прокинулася, то застала в храмі ту саму потопельницю зі свого сну! Та кинулася душити її. Коли жриця була ледь жива, до кімнати забігла її учениця. Дівчина була прудка й кмітлива, тож хутко підпалила істоту смолоскипом, і та, жахливо закричавши, згоріла. На кам’яній підлозі храму залишилася потворна чорна пляма, від самого погляду на яку в усіх холонула кров.

За кілька днів жриця померла страшною смертю: сліди від пальців потопельниці на її шиї почали гноїтися, і жоден чарівник не зміг урятувати її.

Від згадки про Даратер у мене з’явилися недобрі передчуття. Бо саме дорогою до цього міста більше чотирьох років тому загадковим чином загинула Фандора Ернасс: дружина Каріла, моя подруга й одна з найкращих знахарок Ануари, чиє тіло й досі не відшукали. Занадто моторошний збіг обставин…

Після того випадку в храмі всі жерці зібралися на нараду у світі снів, яка тривала понад дві доби. Коли ж закінчилася… Ніхто не знає, що тоді сталося. Від храмів зосталися тільки попелища, всіяні обгорілими тілами жорстоко вбитих учнів та учениць.

Я понесла черговий розшифрований рукопис у кабінет Ларгуса і розчаровано жбурнула його на стіл. Крука тут не було, натомість я знайшла записку:

«Пробач, виникли нагальні справи, мене викликають у Гільдію. Буду пізно, не чекай на мене. Обговоримо все завтра. Добраніч».

Проте цієї ночі він так і не повернувся додому. Так само, як і наступні кілька днів.

* * *

Легкий дотик теплої руки вихопив мене зі сну. Кімнату освітлював лише місяць, що заглядав у вікно, але я все одно чудово його бачила. Стомлене обличчя, сумні очі.

— Вибач що розбудив. Просто дуже хотів тебе побачити, — ледь чутно сказав він.

Зітхнувши з полегшенням, я підвелася та обійняла його.

— Де я був цілий тиждень? — почав Ларгус, ставлячи за мене першочергові запитання. — Пробач, я не мав змоги на більше, ніж залишити ту записку, інакше б виникли підозри. Мене терміново викликали до Гільдії. Коли пояснили що до чого, довелося швидко переміститися на місце події.

— Маг у масці? Він знову когось убив?

— Усе набагато гірше, ніж ти можеш уявити. Ціле село.

— Що? — вражено видихнула я.

— Того дня до містечка Вербов надвечір прибіг хлопчина років тринадцяти. Його довго приводили до тями, аж доки він не повідомив: його рідне село, що недалеко від Вербова, вирізав крук. Він не мав чорного пояса, він узагалі був без пояса…

— Чому ж тоді хлопець вирішив?..

— Бо кожного селянина, навіть немовлят, він жорстоко вбивав, а коли жертва вмирала — приймав останній подих. А ще з ним була жінка: вродлива, струнка, зі смаглявою шкірою, довгим чорним волоссям і божевільним поглядом червоних очей. Вона нікого не вбивала, проте після єдиного її помаху село відразу оточило вогняне коло. Ніхто не міг вибратися, тож ховалися хто де. Хлопцеві пощастило сховатися так, що його не знайшли, проте він усе чудово бачив. Коли крук і жінка закінчили, то перемістилися, а вогняне коло зникло.

— Дідько, мені аж страшно уявити, наскільки могутнім це його зробило. Ціле село… Той хлопчина часом не запам’ятав його обличчя?

— Ні. Він його не розгледів, був задалеко. А ще я можу заприсягнуся, що те село вони обрали не випадково.

— Тобто? Хвилиночку, ти сказав, «Вербов»? Та це ж…

— Так, містечко, де я народився та провів дитинство. А вирізали саме те село, звідки походила моя мати.

Я не могла нічого сказати. Його рука була холодна й тремтіла, а я стискала її в долонях.

— Окрім того, є ще дещо, у чому мені можеш допомогти тільки ти. Маг у масці залишив напис кров’ю на стіні одного будинку. Хати, де жила родина мого двоюрідного брата. Здається, це мова, якою написані тексти в Залі Санкора. Ми намагалися скопіювати напис, переписати його, але марно, копія просто зникала з паперу.

— Але це надто підозріло, — я задумалася. — Він знає, що я зможу прочитати це. Проте, за офіційними даними, я наразі сиджу у в’язниці. Можливо, та інформація містить відомості, які стануть для нас пасткою. І тоді він точно знатиме, що я не в камері. А про наслідки ти не гірше за мене знаєш. Тому скажи: чи впевнений ти, що хочеш, аби я прочитала це?

— Так. У будь-якому разі ми маємо знати, що там написано. А як діяти далі — вирішимо вже, відштовхуючись від того, яке послання нам залишив ворог.

— Добре, з цим наразі розібралися. Тепер далі: як зробити це так, аби чаклун у масці не зрозумів, що я не в камері? Він може стежити за місцем злочину чи навіть за кожним твоїм кроком за межами цього будинку.

— Можна було б офіційно придумати якийсь привід, щоб під конвоєм перевезти тебе від місця ув’язнення до селища.

— Та то й справді можна, однак подивися на мапу Ануари та порахуй, скільки днів знадобиться, щоб перевезти мене від Тарабеса до того селища. А ось, — я показала на письмовий стіл, завалений рукописами, — глянь на всі томи з копіями написів із Зали Санкора та подумай, наскільки затягнеться переклад інформації, яка є нашим єдиним ключем.

— Не заперечую. А якщо перемістити тебе?

— На таку відстань? Хіба що конвоєм будуть круки. Як на мене, і перший варіант був занадто ммм… пафосний. А тут взагалі забагато честі. Уже б одразу мені урочисто там пройтися з плакатом: «Ми не розкриваємо карти».

— Гаразд, у мене ідеї скінчилися, — здався Ларгус і впав спиною на ліжко. — Твоя черга.

— Що ж, увімкнімо творче мислення. Припустімо, я сиджу в камері Тарабеса та не можу підійти до напису, щоб прочитати його. А скопіювати напис ніхто не може.

— Це я вже говорив, — зітхнув крук.

— Але… Ларгусе, ти можеш покинути цей будинок, дістатися селища та підійти до напису.

— Дякую, я б без тебе нізащо про це не здогадався.

— Це має спрацювати. Каніла все одно в курсі, тож зможе прикрити. Головне, аби нікому не спало на думку простежити, що вона переміщує двох.

— Що це ти задумала?

— У тому селищі ж тепер повно люду?

— Аж занадто.

— Чудово. Тоді коли завтра о другій половині дня ти підійдеш до напису, тебе багато хто побачить. Головне — хутко накивати п’ятами, поки не второпають, що це не ти.

— Га?

* * *

— А ти відчайдушна жінка, — нервово всміхнулася Каніла, ідучи поруч зі мною невеличкою, але людною вуличкою Адамарея.

— Я не жінка, а Ларгус Агердон, голова Гільдії круків… принаймні, найближчі хвилин двадцять, — підморгнула я.

Каніла тяжко зітхнула та похитала головою, їй ця ідея з самого початку не сподобалася. Звісно, я її чудово розуміла. Уся надія була на те, що ніхто не стане ретельно «принюхуватися» до голови круків, і хитромудрих чар вистачить, аби підміну не запідозрили.

Увесь сьогоднішній ранок Ларгус витратив на майстерну ілюзію, завдяки якій я перетворилася на його точну копію. А перед тим ніч пішла на те, щоб «обдурити» систему пояса мага: рівно тридцять хвилин на поясі триматиметься вища ілюзія — ніхто не зможе помітити зміни в поясі Ларгуса, коли я зав’яжу його на собі. Він буде замаскований як візуально, так і енергетично. Тому, коли прийшла Каніла і ми розповіли їй весь план, вона покрутила пальцем біля скроні та зафіксувала час. Ну а Ларгус, ще раз додатково її проконсультувавши, замкнувся у своєму кабінеті, де на нього чекала якась украй термінова важлива робота найвищого рівня секретності.

— Головне не забувай: ти не повинна ні з ким розмовляти. Якщо до нас хтось підійде, я скажу, що ми поспішаємо. Ми з’явимося за десять хвилин ходу від хатини з написом. Плюс, біля неї виставлено варту. Буде чимало свідків. Щойно прочитаєш напис, дай мені знати — відійдемо трохи, вдаватимемо, ніби радимося про щось, і я перенесу нас прямо на ґанок будинку Ларгуса. На все це має вистачити п’ятнадцяти хвилин, маємо ще чотири хвилини в запасі на випадок, коли щось піде не так. Усе зрозуміло?

— Так-так, я все добре пам’ятаю, не переймайся, — втомлено зітхнула я.

— Тоді три, два, один…

За одинадцять годин, які тривала підготовка до цієї божевільної операції, я приготувалася морально до всього… окрім того, що насправді побачила. Так, похоронні бригади вивезли з селища тіла всіх загиблих, але вирізане село було місцем злочину, тому ніхто не прибирав слідів крові та білої фарби, якою обводили кожне тіло.

— Негайно візьми себе в руки, — наказала Каніла. — Ти, Ларгус Агердон, провів тут не один день, цей пейзаж для тебе не новий.

— Знаю, але ж… — прошепотіла я, над силу ворушачи губами.

— Хіба хтось казав тобі, що буде легко? Ти усвідомлювала, на що йшла.

Ноги підкошувалися, а серце завмерло і ніяк не хотіло зробити хоча б удар. Так, нещодавно я побувала в Мертвому місті. Але жодного разу мені не доводилося блукати селом, усіх мешканців якого нещодавно жорстоко перебили. Я чула дитячий сміх із майданчика сільської школи — сміялися маленькі білі контури на землі. Білі контури лежали неподалік від покинутих посеред двору лопат, сапок та грабель; біля стежок, погребів, сараїв, поблизу забрудненого кров’ю сіна. Вони не встигли добігти до своїх домівок. Із голів білих контурів поспадали капелюхи, хустини, стрічки. Кожен із них намагався десь заховатися або просто панікував і біг неважливо куди, аби тільки бігти, створити для себе ілюзію, ніби ти не стоїш на місці, а шукаєш вихід, рятуєшся. Щоб не так страшно було стати білим контуром.

— Ми на місці, в нас дев’ять хвилин, — повідомила Каніла.

Великий охайний будинок. Із високим парканом, під яким на кривавій плямі лежав білий контур. Плями крові біля дверей, і на ґанку ще один білий контур поряд зі старою сокирою. Охайний коридор, красиві кімнати. Каніла провела мене до тієї, що з пічкою та великим столом. Там на підлозі два білих контури: великий, біля якого клапоть розірваної вишитої сорочки, і зовсім маленький, а поруч розкидані пелюшки із засохлими багряними плямами. А в мене не було права навіть закусити губу, бо так викажу себе трьом солдатам, що стерегли кривавий напис на вибіленій стіні.

— Доброго дня, пане Агердон, — віддав честь молодий вартовий. — Не чекали на вас.

— Голові круків терміново необхідно ще раз поглянути на напис, — відрізала Каніла, поки я, стиснувши кулаки, підійшла до стіни.

Просто дайте мені хвилину…

Засохла кров ніби знову стала свіжою, неначе лише хвилину тому струменіла зі смертельної рани. Оксамитові краплі в’язко перетікали густими сльозами, утворюючи моторошний напис, у який я зненацька поринула. Усе в моїх очах застелив червоний спалах.

Сонце не могло пробитися крізь важкі штори розкішної кімнати. Єдиним джерелом світла було кілька свічок. Вони вихоплювали з темряви велике м’яке ліжко, лялькові меблі, туалетний столик та дивовижної вроди жінку, що сиділа біля нього. Її вугільно-чорне волосся дбайливо розчісували вочевидь не звиклі до роботи доглянуті чоловічі руки. Бліді пальці весь час, немовби випадково, торкалися шовковистої смаглявої шкіри. І від того в червоних, мов свіжа кров, очах красуні до божевілля додавалося якесь дитяче щастя.

Раптом чоловік нахилився до вуха жінки, але чорні пасма його волосся до плечей приховали від мене обличчя.

— В селі Верлич, поблизу містечка Мелас, ти заплатиш мені за дзеркало, — дзвінко промовила жінка. Її божевільний погляд немов проштрикнув мене наскрізь.

— Несподіваний візит, — раптом почула я та вийшла з трансу. — Мені повідомили, що ви вночі повернулися до Адамарея.

— Так, але в нас з’явилася одна теорія, тож треба ще раз глянути на цей напис, — як завжди, невимушено заговорила Каніла.

Коли я відвернулася від напису, то зрозуміла, чого їй коштувала ця невимушеність: біля нас стояв сам Алагар Натон. Чорт забирай, якщо він нас затримає, або щось запідозрить… Не хочу й думати, наскільки кепські будуть наші справи.

— Яка теорія? — зацікавився чарівник.

— Наразі ми не можемо цього сказати.

— Якщо ви не бажаєте говорити в присутності рядових, пропоную усамітнитися.

— Не в цьому справа… — завагалася Каніла.

— Ми повинні спочатку все перевірити, до того ж негайно, — холодно відрубала я, намагаючись відтворити той самий тон Ларгуса, який ні в кого не викликав заперечень. — Якщо теорія підтвердиться, ми про це повідомимо. Пробачте, але нам уже час іти.

— Гаразд, до зустрічі, — невдоволено кивнув голова Гільдії стихій, перш ніж ми з Канілою вийшли з кімнати.

— Треба поквапитися. Ти завмерла біля напису на чотири хвилини, голова стихійників забрав у нас іще дві. Ще трохи, і ми пропали.

За три хвилини ми вже стояли біля будинку Ларгуса, мої руки нервово тремтіли.

— Не здумай, — просичала Каніла. — Ми ще не в безпеці, ти не можеш виказати себе зараз.

Я зціпила зуби та хутко зайшла всередину.

— Тепер можна, — зітхнула вона, поклавши руку на моє плече.

Жоден м’яз мого обличчя не сіпнувся. Просто з очей полилися сльози.

* * *

— Наступного разу, коли трапиться щось подібне, витрать принаймні годину, аби підготувати її психологічно! — скрипіла зубами Каніла, доки я пила заспокійливий відвар. — То ми вже достатньо наістерилися, коли вперше прийшли в село, перетворене на склад трупів. Згадай, як першого дня нас трусило! Чи ти вважав, що вона черствіша за нас і якось інакше зреагує?

— Твоя правда, — винувато похитав головою Ларгус. — Це моя помилка.

— Добре, що Аліса спроможна тримати себе в руках. Але уявляєш, що було б, якби вона не витримала? Тоді б її запроторили до Тарабеса по-справжньому, а мене посадили б у сусідню камеру! А ще я точно не хочу, аби хтось довідався про ілюзорні заклинання, які ти розробив для цієї операції. Раптом про це рознюхає ворог.

— Гадаю, він просунувся в цьому значно далі за нас, — зітхнула я. — Якщо Ларгус зумів на пів години замаскувати свій пояс, то в’язні Стіни Санкора і не на таке здатні. Швидше за все, технологія заклинання в нього геть інша. Але сам факт цього підтверджує, що підпільний крук продовжує своє світське життя, не викликаючи жодних підозр.

— Гаразд, розбирайтеся далі без мене, — махнула рукою Каніла. — Я маю повертатися до своєї роботи. Ларгусе, розкажеш мені що до чого за годину.

Коли за нею зачинилися двері, чоловік почекав хвилину, а потім запитав:

— Що там написано?

Я знову ковтнула заспокійливого відвару, а потім розповіла, що бачила у видінні.

— Мило, — пробурчав крук. — Отже, що ми маємо після всіх докладених зусиль? Перше — на тебе неймовірно злі через те, що в Столиці Кошмарів ти, схоже, зіпсувала річ, яка була важливою для нашого ворога, і з цим уже нічого не поробиш. І друге… А от друге — нам повідомляють місце, що, найімовірніше, є наступною ціллю наших ворогів. Навіть не знаю, як тепер діяти. І боюся, в Каніли теж буде небагато ідей з цього приводу.

— Очевидна пастка, — зітхнула я. — Заклинання з видінням, либонь, було вплетене в напис. І прочитавши, я задіяла його. Але в селі мене офіційно не було, тож за фактом я нічого не читала і нічого ми не знаємо, та й узагалі я зараз у камері сиджу, їм кашу з тарганами. Коли ворухнемося, хоч плюнемо в бік Меласа, накриється вся наша конспірація.

— Саме тому я й не знаю, що робити. Вірогідно, на це село чекає така сама доля: людей не просто переб’ють, той божевільний перетворить їх на магічну силу. І, безсумнівно, використає її не для добрих справ. Ти сама бачила всю жорстокість. Ми не можемо допустити, аби в Ануарі вирізали ще одне село. Але тільки-но спробуємо цьому якось запобігти, то викажемо себе.

— Так, невеселий вибір: дати загинути цілому селу або зробити саме те, чого від нас хоче ворог. Можливо, є якісь альтернативи?

— Можна було б інкогніто послати до Верлича якогось не особливо відомого, але вартого довіри чарівника, щоб він завжди був насторожі й у разі небезпеки хутко забив тривогу, зв’язався з колегою в Меласі, а той, у свою чергу, викликав загін круків.

— Не дуже оптимістичний варіант, — я насупилася. — Адже для чарівника, якого ми відправимо в село, це завдання дорівнюватиме самогубству. І чогось мені здається, що зараз, коли ми ще нічого до пуття не знаємо про в’язнів Стіни Санкора, послати туди круків означає кинути їх у велику м’ясорубку. Як на мене, єдиний можливий спосіб урятувати мешканців того села — евакуація. Але тоді маг у масці просто обере інше село. Ми не знаємо, хто він, тож руки в нього розв’язані. Не здивуюся, якщо він і не збирається нападати на Верлич, просто стежить за нашими діями.

— Але сидіти склавши руки я теж не можу. Нагадую, що тримати в таємниці знищення цілого села вкрай складно. А якщо це повториться, інформація точно потрапить до широкого загалу. У такому разі паніку по всій країні нам гарантовано. Вірогідно, варіант з агентом у Верличі наразі — краще, що ми можемо зробити зараз. Також пустимо чутки про те, що хтось із наших криптопалеографів сам зумів перекласти той напис. Та зробимо так, щоб ці чутки дійшли туди, де потенційно може сидіти цей виродок. Так ми хоч трохи, та прикриємо свої сраконьки.

— Гаразд. Я ж повернуся до рукописів із Зали Санкора, щоб ми, врешті-решт, отримали інформацію про ворога. До речі, сьогодні ввечері нарада обов’язкова, у мене тут багато чого назбиралося. Усі переклади в тебе на столі. Прочитай їх якнайшвидше та поклич мене порадитися. Схоже, вже починають вимальовуватися контури цікавої картини.

— Що ж, домовилися. А я поки попрацюю з Канілою над нашою проблемою. Можливо, ми зможемо, нарешті, взяти цього виродка в лещата.

— Будемо намагатися. Наразі ми маємо дев’яносто дев’ять круків на службі Ануари. Дев’яносто дев’ять проти одного, Ларгусе. Маємо впоратися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

Рокірування

Понад місяць я щодня працювала над перекладами. Нещодавно від круків із розкопок Зали Санкора надійшли останні томи з копіями написів, тож тепер можна було зробити своєрідний оптимістичний висновок: працюючи без відпочинку майже два місяці, я переклала приблизно дві третини.

— Із першим снігом тебе, — почула я привітний голос, а за мить у мій ніс врізалася сніжка.

— Красно дякую, — прогарчала я, струшуючи зі сторінок сніг. Треба буде за нагоди засунути голову Ларгуса в кучугуру. — Судячи з того, що ти вже в сніжки бавишся, я припускаю, що вчорашні переклади ти прочитав.

— Ну, не зовсім, — відмахнувся крук, перш ніж сісти в крісло навпроти мене. — Просто хотів нагадати тобі, що до Зимового балу лишилося не так уже й багато часу.

— І що? — пирснула я. Теж мені, мрія кожної дівчини — кружляти на балу в пафосній сукні. — Однаково цього року мене там не буде. Здається, для ув’язнених магів присутність на балу не передбачена?

— Так, — промовив Ларгус із виглядом хитрого лиса, що облизує курці шию. — Але коли це такі дрібниці були для тебе перешкодою?

— Е-е-е-е… Ларгусе, мені здається, ти трохи збожеволів. Ти б хоч відпочив, випив зеленого чаю з жасмином, печива погриз, а я поки…

— Алісо, ти маєш бути на балу.

— Піду заварю чай.

— Маг у масці напевно буде там. Адже він веде активне світське життя, а це офіційний бал університету. Якщо він не з’явиться на такому заході Гільдії, то зверне цим на себе небажану увагу. Можливо, якщо ти будеш уважною, то зможеш відновити в пам’яті побачене в тому сні. І раптом хтось у натовпі буде схожим на нього. У нас є підозрювані, але їх три списки, що не узгоджуються між собою. Якщо кілька осіб на балу чимось будуть схожі на нього, це звузить коло пошуків.

— Любий, стривай, — видихнула я. — Усе це, звісно, дає якусь маленьку надію, але ти все одно забуваєш: я в тюрмі! А це трохи ускладнює для мене можливість піти на бал.

— Ми над цим працюємо, — повідомив Ларгус із тією самою лисячою посмішкою. — Головне ще трохи попрацювати з Алагаром Натоном. На щастя, деякі поважні особи люблять загадкові забави, тож справу майже зроблено.

— Яку таку справу? — поцікавилася я, але двері кабінету вже зачинилися.

Що ж, робитиму й далі своє. Відтоді, як ми з Ларгусом разом, у моєму житті авантюра за авантюрою! Цікаво, це хто з нас на кого погано впливає?

* * *

— Слухай, пам’ятаєш свого колишнього одногрупника, Вадима Корсарова? — спитав Ларгус, змусивши мене відірватися від літописів.

— Наче таке забудеш, — буркнула я. — То й що з того?

— Пам’ятаєш, кілька місяців тому ховали його молоду дружину, Раманну?

— І?

— Схоже, Вадим вирушив слідом за нею, — констатував крук, поклавши на мій стіл кілька аркушів списаного паперу.

— Вадим мертвий?! — я аж підскочила.

— Усе свідчить про це, хоча тіла так і не знайшли, лише велику калюжу крові в його спальні та клапті піжами. Судячи з бризків крові, його зжерли заживо три дні тому. Увесь цей час двері кімнати були зачинені й ніхто зі слуг не наважувався скористатися запасним ключем. Годі й казати, що все це дуже дивно і розслідування триває. Але коли ми намагалися відстежити пояс Вадима, нам цього не вдалося.

— Чорт забирай, нічого не розумію. Спочатку Раманна, потім Вадим… Кому й навіщо потрібна була їхня смерть?

— Певно, тому ж, кому й твоя, — знизав плечима крук.

— Га? — здивовано гикнула я.

— Шарнірна лялька в Тарабесі. Моя людина, приставлена до камери, отримала наказ пильно стежити за нею. І от сьогодні вранці мені повідомили, що ляльку, себто тебе, намагалися вбити. Хтось уміло отруїв нову ковдру, яку тобі принесли. З’ясувати, хто її торкався, неможливо: у в’язниці багато персоналу, а серійних номерів ковдри, як і решта предметів, не мають.

— Цікавенько.

— Далі ще цікавіше. Отримавши цю інформацію, я мав обрати певний варіант дій: або оголосити про отруєну ковдру та розпочати розслідування, або ж удати, ніби зловмисникові все вдалося, й оголосити тебе померлою. Ну, я зупинився на другому варіанті.

— Це такий поганий жарт, еге ж? — саркастично перепитала я з награним виглядом знудженої аристократки.

— Ні.

— Тоді красно дякую! А про моїх друзів, які після цієї благословенної звістки взагалі з глузду з’їдуть, ти не подумав?

— Я насамперед переймаюся захистом твого життя. Зауваж: тебе намагалися прибрати, і це було добре сплановано. Тому я вирішив, що ліпше вдати, ніби у вбивці все вийшло, аби він не почав рознюхувати й, урешті-решт, не зрозумів, що в камері замість тебе шарнірна лялька. Тому від сьогодні за всіма документами ти офіційно мертва. Післязавтра в тебе навіть похорон буде.

— Усе життя мріяла.

— Не переймайся, скоро ми всьому дамо раду.

— Сподіваюся, мені для цього не потрібно буде бігати Ануарою в простирадлі, наче привид?

— Побачимо, — хитренько всміхнувся Ларгус і вислизнув із кімнати.

* * *

— Що ж, підсумком нашої сьогоднішньої наради можуть стати три слова: ми в халепі.

— Це ще м’яко сказано, — я розпачливо зітхнула, закриваючи черговий переклад.

До Зимового балу менше тижня, я переклала майже всі Літописи Санкора. Уже практично домальована картина, безумовно, мала б зробити нас найвеселішими людьми на світі, якби ми мріяли подивитися на апокаліпсис.

— І знаєш, що найгірше? — заскрипів зубами крук. — Тепер ми знаємо, з ким маємо справу; знаємо, на що ця істота здатна; знаємо, що вона робила в минулому, і можемо припустити, яка в неї мета. І найважливіше: ми знаємо, як десять тисячоліть тому її здолали, але не зможемо скористатися цим способом.

— Тобто?

— Тоді Рафтан Санкор покликав на допомогу три роди могутньої раси перевертнів: тигрів, феніксів і драконів. Саме завдяки їхнім Праматерям (яких до прочитання цього літопису навіть я вважав лише міфом) Санкору та його людям удалося втілити свій план та надійно сховати нашу бранку за сімома печатками. І Праматері б, звісно, відгукнулися знову, якби хоча б один представник цієї раси досі існував. От тільки ні самих перевертнів, ні тим більше Праматерів уже давно ніхто не бачив.

— А що з ними сталося? Про них навіть на лекціях з історії майже нічого не розповідали.

— Вони вимерли через змішування крові. Раси були зовсім нечисленні, тож споконвіку кожен шлюб ретельно планувався. Але якось стався один інцидент. Перевертень із роду тигрів закохався в мавку та таємно з нею побрався. Після цього бунтівників проти традицій побільшало. Поступово молодь почала порушувати давні закони, що забороняли шлюби з представниками інших рас. Чистота крові втрачалася з кожним поколінням. Нащадки міжрасових шлюбів не були здатні на перетворення або були надто слабкими. З’являлися й расові гібриди — саламандри, рухи та віверни. Проте з часом і їхня кров ставала настільки слабкою, що нащадки не могли приймати звірину форму. Лише кілька родів трималися до останнього, намагаючись зберегти чистоту крові, але їх було зовсім мало. А потім трапилася загадкова трагедія: невідомо як і чому, але останні чистокровні померли за одну ніч. Тож усі три роди геть зникли чотири тисячоліття тому. І заприсягнуся, ти ні за що не вгадаєш, де саме знайшли їхні тіла.

— Кажи-но!

— А це ж просто. Півроку тому ти там, власне, побувала.

Мабуть, Ларгусові дуже подобалося, коли я отак витріщалася.

— Так, Алісо, так. Знекровлені тіла останніх чистокровних перевертнів знайшли в радіусі свага навколо Туманного озера й Ареклії, що відтоді йменується Мертвим містом. І сталося це буквально через два дні після того, як увірвався зв’язок з Ареклією. Тобто можна припустити, що саме завдяки перевертням прокляття не вийшло за межі прокладеного ними кривавого кордону. Однак про те, що ж спонукало їх піти на таку жертву, нам досі нічого невідомо.

— Але якою має бути сила їхньої крові, аби вона втримувала все те, з чим я зіткнулася в Мертвому місті?

— Саме так, Алісо. Ти вже давно знала, за ЧИЄЮ подобою їх було створено. Ще відтоді, як сімнадцятирічним дівчам побачила той сон з гілок Дерева Застиглочасся та дізналася, що Праматері перевертнів були справжніми божествами: підструктурними ядрами світу наяву.

— Проте досі не була впевнена в цих знаннях. Зрештою, то був лише сон.

— Але у твоєму вітражі підозріло багато збігів, чи не так? Проте зараз важливо інше: перевертні ніяк не зможуть допомогти нам у цьому.

— Тоді доведеться шукати інший спосіб, — зітхнула я. — Зрештою, якщо Санкор знайшов один вихід, це ще не означає, ніби він єдиний. Ми ж тепер знаємо майже все, що знав він. До балу я закінчу переклади і в нас буде повна картина.

— Не повна, — зауважив Ларгус, розминаючи мої затерплі від неперервного сидіння за роботою плечі. — Літописи Санкора ретельно складені й здаються цільною історією. Але чогось там не вистачає, і це саме «щось» не вписано навмисно. До того ж літописи не скажуть нам, хто допомагає цій істоті, з якою метою та як ренегатові удалося з нею домовитися. Очевидно, є одна деталь, яку Санкор або не знав, або вирішив не згадувати.

— Тоді як про неї дізнався маг у масці? Навряд чи вона сама відкрила йому свою слабкість. Та й я досі не можу зрозуміти, звідки він дізнався її ім’я. Якщо вірити написам із саркофага, які він тоді змусив мене перекласти, ім’я було необхідною складовою для її звільнення.

— Можливо, щось було всередині самого саркофага, ми ж так і не встигли дослідити його, бо той щур викрав саркофаг ще до того, як він потрапив до круків-істориків, які займалися знахідками із Зали Санкора. Але що б це не було, завдяки цьому маг у масці зумів приборкати її. Зверни увагу, днями вони вирізали вже друге селище. А тепер згадай, я переказував тобі свідчення двох дітей, що вижили. Якщо вірити їм, то вбивав саме чаклун у масці.

Ларгуса відволікла метушня знадвору. За хвилину двері будинку відчинилися і галас уже чувся у вітальні.

— Ти хоч уявляєш, що робиш?! — перелякано простогнав чоловічий голос. — Це ж будинок самого!..

— Ось тому я сюди й іду! — гаркнула розлючена дівчина. — Я йому покажу, де взимку жаби кумкають!

— Божевільна! І навіщо я тебе сюди привів? Не вірю, що купився на таку…

— Купився, то й купився, зникни, зануда! — ревнув голос, наближаючись із кожною секундою. — Я зараз печінку видеру тому пихатому недоумку, що жує салати в той час, як віддана йому Аліса померла в тюрмі невідомо за…

Двері кімнати з гуркотом відчинилися, і в них гарматним ядром влетіла Ламіра… яка завмерла, роззявивши рота, тільки-но побачивши мирну сімейну картину: я напівлежала на дивані, а Ларгус так і сидів, розминаючи мої плечі. До німої сцени долучився й переляканий Фамал.

— Фамале, ти геть збожеволів, щоб її сюди приво… — гукнув Каріл, перш ніж забігти до кімнати та приєднатися до загального ступору.

Невідомо, чи довго б іще всі далі витріщалися одне на одного, якби Ларгус буденно не поцікавився:

— Хочете чаю? Я саме печива купив.

— Дідько, — ображено буркнула Ламіра. — Я розумію, що ти нічого не могла про це сказати, але ж могла б і сказати!

— У тебе, як завжди, залізна логіка, — гмикнув Фамал, за що моментально отримав від мавки ліктем у бік.

— Дожилася, називається: моя найкраща подруга жива та нарешті завела собі хлопця, а я про це нічого не знаю. То що ти там хоч наперекладала?

— Поки не можу сказати, — відповіла я, перезирнувшись із Ларгусом. — Але справи дуже серйозні, тож скоро ми про все оголосимо усім магам Ануари.

— Зимовий бал? — припустив Каріл, який підпирав найближчу стіну.

— Імовірно, — кивнув Ларгус. — Є ще дещо. Ми маємо з’ясувати це, перш ніж щось починати.

— Зрозуміло. Але все ж… — лісовик зітхнув. — Алісо, ми сильно злякалися.

— Розумію, — відказала я. — Але якби ви дізналися і припинили хвилюватися, той покидьок міг би щось запідозрити. Він знає занадто багато й дізнається все підозріло швидко. А ці переклади були нашою єдиною можливістю знайти відповідь…

— Знаю, — погодився лісовик. — У глибині душі я відчував, що раз тут задіяний Ларгус, то тобі нічого не загрожує. Так само, як відчуваю й те, що моя Фандора жива.

Каріл тепло всміхнувся, але ніхто так і не наважився нічого відповісти.

* * *

За пів години Ларгус змусив усіх заприсягтися тримати язика за зубами й удавати, ніби нічого не змінилося. Потім друзі розійшлися, знову залишивши нас самих.

— Несподіваний був візит, — зітхнув крук, сідаючи поряд. — Добре, що це сталося, коли літопис уже майже перекладено. І навіть якщо вони якось себе викажуть, то на справу це вже не вплине.

— Так. Я була рада вперше за довгий час знову побачити їх.

На жаль, усе ще залишалася одна людина, яку я досі не бачила від самого дня похорону Тейна. Малісса була тією, кому я водночас найбільше бажала та найбільше боялася подивитися в очі.

— Тим паче, що далі перед нами непросте завдання, і тепер мені буде легше його виконати, — продовжила я. — Треба знайти й зупинити того виродка якнайшвидше. Я досі відійти не можу… Подумати тільки, ще одне село.

— Якби лише це… Цього разу взагалі нічого не сходиться.

— Ти маєш на увазі ті свої списки підозрюваних? Чому ти жодного разу мені їх не показував?

— Щоб ти не була упередженою стосовно тих магів, яких побачиш на балу. Нам обом дуже пощастило, що остаточні списки було сформовано лише нещодавно, та й займалася ними Каніла. Тож ти не могла дізнатися про них, коли ми поєднували наші свідомості, усуваючи проріху. Завдяки цьому в нас, окрім затертих до дірок глухих кутів, буде свіжий погляд на проблему.

— Еге ж, — погодилася я і посунулася до Ларгуса. Нарада закінчилася, необхідності офіційно сидіти далеко один від одного більше не було, і мені захотілося його підтримки. Пригадався день, коли ми їхали усувати проріху: як мені було страшно повністю відкритися йому, як я боялася, що він після цього відвернеться від мене. І він, як виявилося, відчував те саме. А ще які щирі почуття побачив кожен із нас. І нічого спільного з тією покоївкою Айвірою з роману «Королівське павутиння», яка була сліпо закохана в королівського радника Фарлана Вігона і врешті загинула, бо той її лише використовував і, не змигнувши оком, кинув напризволяще, коли вона підставилася через нього…

— Бісову бабцю за сраку! — я вилаялася й гепнулася з дивана саме тоді, коли Ларгус уже збирався мене поцілувати.

— Що таке?

— Яка я ідіотка! Можна ж було уникнути стількох лих… Якби я була хоч трохи уважніша! Усе це на моїй совісті! — безперестану бурчала я, важко дихаючи. — Просто не розумію, як я раніше цього не помітила?

— Алісо, АЛІСО, про що ти? — стурбовано допитувався Ларгус, трясучи мене за плечі.

— Я ж іще тоді, з самого початку, мала все зрозуміти. Може, я за тебе хвилювалася й не звернула увагу, може, забагато перед тим було, а потім забагато трапилося. Та й книжку ту читала ще в школі, понад вісім років тому. Але я не мала права на таку помилку!

— Алісо, люба, благаю, поясни, що…

— Яке ще, до біса, «Королівське павутиння»?! — відчайдушно закричала я.

* * *

Каніла щойно вийшла з кімнати, затягнувши на мені корсет. Чорна сукня огорнула тіло легким шовком. На туалетному столику лежала оксамитова маска доміно. Я трохи закучерявила волосся й саме закінчила макіяж, коли побачила в дзеркалі Ларгуса.

— Ось він, — сказав крук, показуючи мій пояс мага. — У мене аж слинка тече, коли уявляю весь отой переполох, що ми влаштуємо цієї ночі, — усміхнувся Ларгус і зав’язав пояс на моїх стегнах.

Після всього, що сталося, наш план було суттєво підкориговано, але основа його не змінилася: Каніла залишалася в Адамареї, тоді як я ішла на Зимовий бал замість неї.

— Моє ілюзорне закляття зав’язане на масці. Прив’язавши чари до предмета, я, незважаючи на всю їхню складність, зумів прибрати часову умовність. Заклинання почне діяти, щойно ти надінеш маску, і розпадеться, коли ти її знімеш.

— Зимовий бал-маскарад… Цікаво, як ти це влаштував?

— Я вже, здається, казав, що деякі поважні особи люблять загадкові забави?

— Але все одно не розумію, чому саме маскарад? Навіщо тобі маска, якщо закляття ж можна було прив’язати й до якоїсь іншої речі.

— Важливою була саме сутність предмета, на який я накладав заклинання. Маска не просто так є символом ілюзорних чар: приховувати суть за штучним образом. Якщо творити закляття на корені сутності предмета, отриманий ефект буде і значно сильніший, і набагато стабільніший. А комплекс заклинань, які я вплів у цю маску, настільки складні, що без надійного каркасу не обійтися. Урешті-решт, ілюзії, які вкладені в цю маску, і візуальні, й енергетичні.

— І коли всі на балу побачать твої ілюзії, ні в кого не виникне сумнівів у тому, що ми скажемо. Зухвала наочна демонстрація того, що можливо замаскувати пояс мага, стане найкращим доказом.

— Саме так, — кивнув крук. — Якби ми оголосили все, просто розіславши накази, без цієї вистави, обов’язково знайшлися б ті, хто вирішив би, що хтось на бубочку наговорює. І брехня це все, ніби пояс мага можна обдурити, аби він не змінював свій колір, підлаштовуючись під стихію власника. Проте так ми раз і назавжди відкриємо очі його прихильникам.

— Якби я раніше звернула увагу на ті його слова… Не розумію, чому останні пів року я іноді забуваю аж такі важливі речі?

— Знаєш, мені це теж здається підозрілим. Можливо, забагато стресу? Необхідно буде зайнятися відновленням твоєї нервової системи. Але зараз…

— Уже час іти? — запитала я, дивлячись на відображені в дзеркалі стрілки старого годинника.

— Так… Алісо, — прошепотів Ларгус, взявши мене за руку. — Я востаннє запитую тебе: ти впевнена, що хочеш цього? Поки ти ще можеш відмовитися, я влаштую все так, ніби ти не причетна ні до цієї справи, ні до Гільдії круків… ні до мене. Але якщо ти зараз підеш зі мною на бал і зробиш це, шлях назад назавжди зникне, а твоє ім’я буде пов’язане з моїм. Тому я хочу знати: ти справді згодна?

Він намагався приховати, як тріпотіло його серце, але я знала його занадто добре, щоб не помітити цього. Мої пальці ніжно ковзнули по його щоці. Я помітила кілька краплинок поту. Коханий мій крук, ти ж зовсім розучився володіти собою!

Я тепло, ледь помітно усміхнулася, перш ніж припасти до його гарячих від хвилювання вуст.

— Я вже давно відповіла тобі.

Мабуть, я ніколи не забуду жодної деталі. Тепло в його очах, у кожному русі, подиху. На мить його рука сховалася в кишені камзола. Ларгус став на коліно і вийняв із оксамитової коробочки золоту каблучку з невеличким чорним метеликом, на крильцях якого блищали маленькі камінчики. Надівши перстень на підмізинний палець моєї правої руки, Ларгус торкнувся його губами та повільно підвівся. Міцні й ніжні обійми; поцілунок, від якого мліє кожна клітинка.

— Що ж, тоді ходімо, — прошепотів чоловік і взяв чорну оксамитову маску. У дзеркалі я бачила, як він надів її на мене. Здавалося, ніби скло затремтіло: моє волосся стало вугільно-чорним, очі темно-синіми, тіло значно стрункішим, а не приховані маскою риси обличчя набули дивовижної холодної вроди. Чорт забирай! Я, напевне, ніколи не перестану комплексувати поряд із цією жінкою.

Нарешті відірвавши погляд від свого відображення, я подивилася на пояс мага. Яскравий золотий колір став чорнішим за ніч.

— Ой-ой, веселий у нас буде вечір… — усміхнувся крук, надіваючи свою маску.

* * *

До нашого прибуття майже всі гості вже зібралися. Одні маги були майстерно загримовані, у перуках і масках, що ховали чи не все обличчя, тож упізнати їх було неможливо. Водночас інші обмежилися масками доміно, які давали змогу без особливих зусиль здогадатися, хто перед тобою стоїть.

Що стосується Ларгуса, то в нього шансів бути невпізнаним не лишалося в будь-якому разі. Адже срібна застібка голови Гільдії круків на чорному поясі мага виказала б його, навіть якби він надів лицарські лати, довгу білу перуку та венеціанську маску. Те саме стосувалося й голів Гільдій стихій. Тому зовсім не варто було б дивуватися підвищеній до нас увазі. Для реалізації плану ми мали розділитися.

— Що ж, почнімо. Зустрінемося за сорок хвилин, — прошепотів Ларгус мені на вухо. Я кивнула й, усміхнувшись, залишила його з компанією, яка саме обговорювала ідею маскараду.

Я вислизнула з бальної зали через один із виходів і пірнула в темний коридор. Ось воно, те саме місце — бронзовий дракон, що ніби намагається вилетіти зі в’язкої стіни. Я взяла його за праву передню лапу, якою він ніби тягнувся до мене, і тричі її прокрутила. Почувся тихий звук, що нагадував гарчання. Я швидко дістала з корсета флакончик і відкрила його, щоб зловити маленьку зелену краплю, яка сповзла з драконового ікла.

Один є!

Не гаючись, я розвернулася й попрямувала до наступної точки.

Про цей магічний механізм ми дізналися з Літописів Санкора. Іще Праматері перевертнів, керуючи будівництвом університету магії, створили його: абсолютний бар’єр, що покриває бальну залу та прилеглі коридори. Після активації неможливим для будь-якої істоти стає не тільки потрапити в зону дії бар’єру чи покинути її. Усі, хто перебуває в цьому велетенському трикутнику, ніби зникають для всього світу. І жодна істота, якою б могутньою вона не була, не зможе дізнатися, що відбувається всередині. Коли врахувати, що тут сьогодні зібралася більшість ануарських чарівників, варіант для нас був ідеальним. Адже серед цих магів Вадима не було. І хоч хтось із присутніх точно доповість йому про все, що ми скажемо, проте це буде пізніше. А головне, сам він точно не завадить нам довести до кінця сьогоднішній «вечір важливих оголошень».

Діставшись наступного місця, я тричі прокрутила лапу золотого фенікса, який так само, як і дракон, виривався зі стіни. До флакончика впала червона крапля. Тоді я побігла до останньої активаційної точки.

Кинутий дорогою погляд на великий годинник нагадав мені про час: пів години до півночі, коли традиційно має початися офіційна частина вечора.

Коридори були порожні, тож я швидко опинилася біля останнього пункту призначення — срібного тигра, що теж завмер, немов видираючись зі стіни. Коли я почула тихий, але від цього не менш величний рик, то зловила у флакончик жовту краплю й заховала його в корсет. Так, тепер слід поспішати до бальної зали.

Повернувшись, я помітила Ларгуса серед натовпу співрозмовників усіх мастей. Маскарад створював можливість залишитися невпізнаним, тож навіть студенти-першокурсники могли відкласти комплекси й потеревенити з головою круків.

— Який же він симпатичний, — випадково почула я, проходячи неподалік двох гарненьких студенток, і сповільнила крок. — І до того ж такий владний. Не вірю, що в нього нікого нема.

— А ти повір, бо правду кажу, — лукаво посміхнулася її подружка. — Пліткують, ніби в нього щось із Канілою Декарою. Але я цікавилася й точно кажу: маячня це все.

— То думаєш, варто спробувати?

— Авжеж. Невже забула? Ми з тобою неперевершені мисливиці на чоловіків! Пригадай, хіба зміг перед нами хтось устояти?

— Твоя правда. Від таких, як ми, він точно не відмовиться, — хитро посміхнулася дівчина, і вони попрямували до Ларгуса модельною ходою.

Мені довелося щосили себе стримувати, аби прямо тут не розреготатися на всю залу. Ще більше сил мені знадобилося, щоб утриматися та не підійти до них на милу світську бесіду.

Але я людина вихована, тож вирішила діяти інакше. Тихенько посміюючись, я спокійно підійшла до крука, торкнулася його плеча та прошепотіла на вухо кілька слів.

Я лише повідомила йому про те, що все гаразд. Але зробила це з дуже недвозначним виглядом. Швидкий погляд на «мисливиць» підтвердив, що ефект перевищив мої очікування.

…Ну а потім я все-таки згадала, що перебуваю в личині Каніли!

Геніально, Алісо! Незабаром Новий Рік, то, може, попросити трохи мізків під ялинку?

— Ходімо потанцюємо, бо мені вже набридло слухати всі ці теревені, — тихо запропонував мені Ларгус.

Я, зрозуміло, була аж ніяк не проти. І коли заграла наступна мелодія, крук відкланявся та повів мене на паркет.

— Про що ж ви там говорили, що тобі це аж так набридло? — поцікавилася я, легко кружляючи в танці.

— А яка, на твою думку, нині найгарячіша тема? — зітхнув чоловік. — Твої друзі, перш ніж дізнатися, що з тобою насправді сталося, здійняли чималий галас навколо твого арешту. Тож у цій залі нема жодного, хто не знав би й про твою смерть. А ще події, пов’язані з діяльністю мага в масці, певна інформація про які просочилася за межі Гільдії круків. А скільки теорій було вибудувано! Уявила? Так ось, кожен другий загорівся бажанням поділитися зі мною своїми міркуваннями. Усі вони переконані, що неймовірно допоможуть розслідуванню. А я, вдячний за цю допомогу, обов’язково нагороджу геніїв.

— Ну, про рівень абсурдності всіх цих припущень не варто навіть згадувати? — усміхнулася я.

— М’яко сказано, — зітхнув Ларгус. — Мені коштувало чималих зусиль не розсміятися в обличчя всім цим мудрагелям. Але за планом це в нас трохи згодом… хвилин за сім-вісім. Тоді, нарешті, ти знімеш цю маску. Якось мені не по собі, коли ти маєш такий вигляд.

— Та невже?

— Я гадав, це очевидно, — знизав плечима крук. — Зрештою, я кохаю тебе, а не Канілу. До речі, не можу повірити, що ти вважала, ніби між нами щось є.

— Просто було дуже на те схоже, — я зніяковіла. — Складно уявити, що чоловік може залишатися байдужим до такої красуні, яка весь час поруч.

— У те, що ми прочитали в Літописах Санкора, повірити набагато складніше, — зауважив Ларгус. — Каніла завжди була для мене найкращим другом, старшою сеструнею та правою рукою. Але як би неймовірно для декого це не прозвучало, у жодного з нас ніколи не було й натяку на романтичні почуття. Та й дівчата мене загалом не цікавили, на першому місці завжди була робота, якій я присвячував увесь свій час… Ну а потім, коли з’явилася ти, найважливішим на світі для мене стала лише одна і єдина жінка в моєму житті.

— Знаю, — відповіла я та тепло усміхнулася. — Тепер знаю.

І от чарівна музика стихла, а великий годинник почав відбивати північ.

— Час робити хід королевою, — усміхнувся Ларгус і, взявши мене під руку, повів до намальованої на паркеті променистої зірки в центрі бальної зали.

— Вітаю всіх, хто зібрався на цьому балу! — урочисто виголосив Ланор Карнесс, починаючи свою традиційну промову. — Усіх, хто несе у своїй душі поставлену стихіями благословенну печатку; хто володіє великим даром, який використовує заради…

— Готовність номер один, — прошепотів крук. І скориставшись тим, що всі погляди були спрямовані на ректора, сам вийняв із мого корсета флакончик із трьома краплями.

— Цей рік був для нас нелегким, — вів далі ректор. — Перед нами постало безліч проблем, і ми зазнали багато втрат. Але найтрагічнішою втратою була…

Випущений із пальців флакончик полетів додолу та розбився в самому центрі намальованої на паркеті зірки. Тієї ж миті від нього розлетілася хвиля слабенького, ледь вловимого золотавого світла, яка вирвалася за межі зали та, оточивши корпус, утворила над ним купол абсолютного бар’єру.

— …трагічна смерть Вадима Корсарова, — продовжував ректор. — Найкращого, найвидатнішого, найшляхетнішого…

— …Брехуна, пролази та підлабузника! — голосно закінчила я, тим самим прикувавши до себе сотні спантеличених поглядів. Схоже, ректор і голови Гільдій проковтнули язики. Натомість юрба розгублено розступилася, коли я пішла до трибуни.

— Пані Декара, за всієї моєї поваги, я прошу вас пояснити свої слова та відповісти за них, — нарешті вимовив ректор, коли я опинилася біля сходів, що вели на трибуну. — Неприпустимо говорити таке про загиблого мага, який був гордістю…

— Та той покидьок живіший за всіх нас. Більше того, і далі сміється з вас, попиваючи коктейлі десь у таємному сховищі. Тож не дивно, що ви так і не знайшли його тіла, — криво всміхнулася я, чим, схоже, вибила ректора з колії.

— На чому ґрунтуються ваші заяви? — видихнув Карнесс.

— На тому, що Вадим Корсаров убив крукиню на ім’я Мірра Реберс разом з ученицею та прийняв її останній подих. А потім вирізав ущент два села заради останніх подихів їхніх мешканців.

Складно було зрозуміти, що зараз відчував ректор. Кілька секунд жоден м’яз на його обличчі не сіпнувся… Аж раптом із його вуст зірвався нервовий сміх.

— Знаєте, це вже зовсім невдалий жарт, пані Декара, — ректор немов випльовував кожне слово. — Ми ж усі пам’ятаємо, що тривалий час після смерті пані Реберс Вадим Корсаров ходив на роботу та з’являвся у високих колах. І ніхто, НІХТО не помітив, щоб його пояс став чорним!

— Це легко пояснити, — я знизала плечима. — Його пояс заклинили, і я можу закластися, що «клин» був саме на вузлі: там, де місце, на якому застопорилася зміна кольору, можна легко приховати, якщо правильно його зав’язати. Саме через це колір та енергетика пояса залишалися незмінними, хоча стихії давно вже перестали живити його магічною силою, натомість джерелом магії стала сила останнього подиху.

— Ваш жарт затягнувся, — процідив ректор, додаючи до голосу грізні нотки. — Це НЕМОЖЛИВО!

— Та невже? — я хитро посміхнулася і зірвала маску.

Поки я піднімалася на трибуну, з мене павутинням злітали накладені Ларгусом ілюзії. Тіло, обличчя, волосся — усе це змінювалося на очах усіх магів Ануари. Вони переглядалися та смикали один одного, аби впевнитися, що їм не привиділося. Але це навіть порівняти неможливо з тим, як перекосило обличчя присутніх, коли чорний колір зісковзнув із мого пояса чарівника, звільнивши яскраве золото його власного кольору.

— Панно Гайлінова? — нарешті видихнув ректор, зумівши лише вказати на мене тремтячим пальцем. — Ви живі?

— Жива та легітимна, — запевнила я, чим, схоже, вельми розчарувала всіх, хто пив шампанське на моїх поминках. — Моє ув’язнення та смерть були сфабриковані Гільдією круків, аби відвернути увагу від таємного розслідування, до якого мене було залучено особисто паном Агердоном. Щойно побачене вами доводить — таку маніпуляцію з поясом мага зумів провести голова круків, який є просто людиною. А для істоти, з якою зв’язався Вадим, зробити таке все одно, що плюнути на могилу заклятого ворога.

Аби не дати ректорові часу отямитися та збити розмову із запланованого курсу, я, не очікуючи подальших реплік, повела далі:

— Але, на наше нещастя, злочини Вадима Корсарова цим не обмежилися. На жаль, план, який він ось уже шостий рік поспіль утілює в життя, має набагато страшніші наслідки. І те, що відбулося, тільки перша невинна крапелька дощу, який провіщає жахливу бурю. Чесно кажучи, я майже не вірю в те, що буремним часам удасться запобігти. Але необхідно цьому протистояти, поки воно не знищило наш світ.

— Про що ви говорите? — затнувся голова Гільдії стихій.

— Вадим Корсаров звільнив зі Стіни Санкора та якось підкорив собі Королеву кошмарів.

У залі запала така тиша, що коли б хтось гикнув, це пролунало б, наче дзвін міської ратуші. І аж за три хвилини потому ректор із надією прошепотів:

— Це ж ви все ще жартуєте, так?

— Хотілося б. Та тут зовсім не до жартів, — сказав Ларгус, піднявшись до мене на трибуну.

— Але ж в’язні Стіни Санкора… Ми досі уявлення не маємо, що вони за…

— Це ви не маєте, — гмикнула я. — Утім, зараз дізнаєтеся. Тому раджу всім випити по пляшечці заспокійливого.

— Почнімо з того, що досі було відомо дуже вузькому колу втаємничених осіб, — почав Ларгус. — Ми й далі б усе приховували, якби ця інформація якось не потрапила до Вадима Корсарова. Власне, він і зробив те, чому ми намагалися запобігти. Отже, Стіна Санкора — в’язниця, зведена магами на чолі з Рафтаном Санкором на межі світу снів зі світом мертвих. Її неможливо покинути самостійно та без дотримання ритуалу Поклику. Досі ми знали лише те, що в її глибинах замкнено таємничих істот, які десять тисячоліть тому вирвалися зі світу снів до світу наяву. Наділені тут абсолютною владою над матерією, вони влаштували страшну різанину. Якимось дивом їх удалося зупинити, розділивши душу з тілом. Душі було ув’язнено в Стіні Санкора, а тіла заховано у світі живих. Тут вони, позбавлені душі, перебували у вічному сні.

— Але все рано чи пізно закінчується, — я вела далі. — Понад п’ять років тому під час розкопок у Волошковому степу було знайдено Залу Санкора. А в ній — саркофаг, у якому спала, як з’ясувалося, одна з ув’язнених стіни. Не знаючи нічого про цю жінку, але довідавшись про природу знайденого магами, я подбала про передачу розкопок Гільдії круків. Однак це не вберегло нас від біди: саркофаг із тілом ув’язненої помістили до дзеркальця Теглена разом із рештою артефактів звідти. Але перш ніж воно потрапило до круків і ті дізналися про саркофаг, Вадим Корсаров якимось чином вивідав про ув’язнену й викрав її. Тривалий час він, вочевидь, шукав інформацію, намагаючись у всьому розібратися. А цього літа йому вдалося здійснити задумане. Підтвердженням був вогняний серп, що обірвав життя учня голови круків. Незабаром після цього мою душу, поки я спала, викрали кошмари. Я й досі не розумію, для чого вони це зробили, оскільки мені вдалося втекти. Але перед тим, як вирвалася на свободу, я стала свідком параду в Столиці Кошмарів… параду на честь повернення Королеви.

— Після цього Алісу Гайлінову було замкнено у в’язницю за сфальсифікованими звинуваченнями, а згодом таємно перевезено до Адамарея. Там ми разом намагалися розгадати таємниці. Ключову роль відіграли перекладені Літописи Санкора, де розповідається про події, яким понад десять тисячоліть. І найневтішнішою була для нас звістка про те, хто ж покинув Стіну Санкора.

— У літописах нам відкрилися вірування, які доти панували по всьому світу. Вони ґрунтувалися на тому, що нашу реальність поділено на три структурних частини: світ живих, світ мертвих і світ снів. Кожна частина мала свої підструктурні ядра: ядро світу мертвих було єдиним, світу живих — поділене на три частини, а світу снів — на дві. І саме світові снів як посереднику між життям і смертю надавали найбільшого релігійного значення. А тепер здогадайтеся, що ж за істота вирвалася зі світу снів!

— Алісо, будь ласка… — вигукнув із натовпу Каріл. — Скажи, що це не частина структурного ядра світу снів!

— Правильно, — криво всміхнулася я. — Королева снів і Королева кошмарів утворювали ядро світу снів. Але з невідомих причин та його частина, що йменується Королевою кошмарів, почала експериментувати з виведенням кошмарів до світу наяву. Здобувши, врешті-решт, бажане, вона покинула світ снів та опинилася у світі живих. І не сама, а разом із сімома своїми генерал-губернаторами. Невдовзі розпочалася війна Кошмарів, порівняно з якою війна Магії та Вогню — бійка дітлахів у пісочниці. Найбільше ускладнювало ситуацію те, що Королеву кошмарів неможливо вбити. Це не просто неймовірно могутня істота, вона — частина одного з ядер нашого світу. Тому єдиним виходом приборкати її було задіяти інше ядро — ядро світу живих, до якого вона вторглася. Цим ядром були Праматері раси перевертнів: Королева драконів, Королева феніксів і Королева тигрів. Вони провели обряд, після якого самі зникли, і нам досі невідомо, що з ними сталося. Але наслідком цього обряду було те, що душу Королеви кошмарів змогли відділити від тіла та запечатати потужним заклинанням, яке геть стерло її пам’ять. Після знешкодження Королеви переловити генерал-губернаторів за допомогою чистокровних перевертнів було нескладно. Їхні душі, відділені від тіл, ув’язнили в Стіні Санкора разом із душею Королеви кошмарів. І хтозна, де поховані їхні тіла. Але тіло Королеви тепер поєдналося з її душею, тож за планом у нас кінець світу. І як його зупинити, ми поки гадки не маємо, оскільки, як вам відомо, Праматері перевертнів досі вважалися просто міфом. Отже, де вони й що з ними — ми не знаємо, і на їхню допомогу можна не сподіватися.

— Простіше кажучи, ми маємо серйозно напружити мізки, або нам торба? — уточнила Ламіра.

— Саме так, — підтвердила я.

— Усе це зрозуміло, — видихнув ректор. — Але чому ви вирішили, що винуватець, оцей маг у масці, саме пан Корсаров?

— У нас було три остаточні списки підозрюваних, сформовані відповідно до тих чи інших подій. Майже до кожного списку прямо або опосередковано потрапляло його ім’я. Але водночас вони мали багато неузгодженостей, тож складно було щось конкретизувати. Проте ворог припустився помилки, яка його викрила, позбавивши останніх сумнівів: маг у масці втрутився в мій сон, аби вивідати важливу інформацію. Але під час розмови зі мною він послався на одну книжку — «Королівське павутиння», написане більше двохсот років тому Фредеріком Рамареском. Дуже знаковий твір класичної літератури… в МОЄМУ світі. Лише один молодий чоловік, що жив у тій реальності, тепер перебуває в цьому світі — Вадим Корсаров.

— Тож владою, даною мені як голові Гільдії круків, я оголошую Вадима Корсарова в розшук! — рішуче вигукнув Ларгус, ставлячи крапку в сьогоднішньому маскараді.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

Сад зимових кошмарів

Я страшенно скучила за Ламірою, Карілом, Фамалом… і Маліссою. Тож можна сказати, що від смертельної загадки, яка звела нас в одну команду, теж була якась користь.

Після балу я нарешті зустрілася з Маліссою. Пригнічена горем, змарніла, вона майже не розмовляла та здавалася блідою примарою, анітрохи не схожою на себе. Дівчина вочевидь не хотіла говорити про те, що сталося — воно й зрозуміло, ця рана досі пекла і не швидко загоїться. Але Малісса мимохідь прошепотіла мені, коли ми залишилися наодинці: «Знай, я ні в чому тебе не звинувачую. Ти була зв’язана закляттям і не могла нічого зробити».

Коли бал закінчився і бар’єр було знято, ми вирушили до Адамарея всією нашою «спеціальною вповноваженою групою» залучених до справи. Після майже двох тижнів, проведених у дорозі на північ серед лютої зими, ми насамперед напилися чаю, попарилися в гарячих ваннах, виспалися на м’яких ліжках, а вже потім зібралися на нараду. Власне, за це я і розлюбила Зимовий бал. Бо поки живеш у Фетесаріні, відвідати його нескладно, але коли осідаєш десь за його межами, бажання їздити на бал тане з кожним десятком свагів.

— Каріле, Фамале, як маніяки-археологи ви можете радіти, бо у вас буде місяць на вивчення Літописів Санкора, — усміхнувся Ларгус, відпивши з горнятка чай із медом. — Ті, хто до фанатичних любителів історії не належить, напевне, отримають від цього не такий екстаз, проте вам теж має бути цікаво. Тож, поки всі ви вивчатимете літопис, ми з Алісою вирушимо на прогулянку.

— Стривай-но, — насторожилася я: моя сраконька провіщала щось недобре так, як жодна ластівка не відчуває дощу. — Яку таку прогулянку, що триватиме місяць?

— До Зали Санкора, — спокійно відповів Ларгус, незворушно попиваючи чай.

— У Волошковий Степ? Посеред січня? Коханий, скажи, ти що, остаточно дзьобнувся?

— А що поробиш? Там залишилося дещо важливе.

— То чому б не привезти його до Адамарея? — здивувався Каріл.

— На жаль, це неможливо, — сумно зітхнула Каніла. — В одній із виявлених під час розкопок кімнат ми знайшли вирізьблену в скелі скриньку. Усередині лежать срібна каблучка, чорний пояс мага та перев’язане білою стрічкою пасмо білосніжного волосся, яке відливало пурпуровим. На внутрішньому боці кришки маленьке дзеркальце, під ним — напис. Ми намагалися скопіювати його, але нічого не вийшло. Більше того, археологи не змогли навіть доторкнутися до того, що лежало в тій скриньці: пальці ніби натикаються на невидиму перешкоду біля кожного предмета. Не треба мати унікальну інтуїцію, щоб здогадатися, що це щось важливе.

— Але ж зараз середина зими! Лише на дорогу до Волошкового степу ми витратимо щонайменше два тижні, — насупилася я.

— Доведеться на це піти, — знизав плечима Ларгус. — Переклади ми завершили, та й решті необхідно з ними ознайомитися. Наразі єдине, що ми можемо, — це сушити голову над уже відомою інформацією і, можливо, тим, що дізнаємося, коли ти прочитаєш той напис. Поки наша команда вивчатиме літописи, ми з тобою зможемо спокійно займатися цим по дорозі. Усі справи Гільдії на час моєї відсутності вестиме Каніла. Так, Алісо, я розумію твоє невдоволення, але крайньої потреби поспішати наразі немає, а переміщенням на великі відстані ми й так останнім часом зловживали. Тому три дні відпочиватимемо — я, зрештою, не садист, — а потім вирушимо до Волошкового степу.

Закінчивши на цьому, Ларгус відкланявся та пішов із Канілою до вежі Гільдії. Я ж ніяк не могла позбутися відчуття, ніби мене розводять, як лоха на базарі.

* * *

За дві години до світанку Ларгус несподівано розбудив мене, нічого не пояснюючи. Сказав одягатися тепліше, посадив на свого коня й повіз темними вулицями Адамарея. Незабаром ми зупинилися біля старовинної чотириповерхової будівлі. Увійшовши всередину, я зрозуміла, що це лікарня. Про сон тут наразі мало хто думав: лікарі та медсестри бігали від палати до палати пригнічені й затуркані. Час від часу коридором проносили ноші з людьми, які були за крок від смерті.

— Доброї ночі, пане Агердон, — сказала медсестра, яка вийшла нам назустріч. — Проходьте до смертної, усе майже готово.

У відповідь Ларгус спокійно кивнув і потяг мене в тому напрямку, куди всіх зносили.

— За годину до світанку в лікарнях цього міста завжди неспокійно, — тихо повідомив крук. — Зазвичай більшість старих та смертельно хворих помирає саме в цю годину.

— Але чому ми сюди прийшли?

— А сама не зрозуміла? — у його голосі чулася гіркота.

…Звісно, знайшла що питати.

— В Адамареї два пологових будинки та десять лікарень: шість дорослих і чотири дитячі. Смертельно хворих із найближчих міст і сіл також привозять до нас. Раз на десять днів кожен крук вирушає на світанку до однієї з лікарень, ще через десять — до другої і так далі. На щастя, завдяки розвитку сучасної медицини в пологових будинках майже не помирають діти або породіллі. Але якщо й там трапляються нещастя, туди розподіляють круків, у яких залишилося найменше сили, а до власної черги на лікарню ще далеко. Завдання лікарів зводиться до того, аби протримати до світанку тих, кого врятувати вже не можна.

Коли ми зайшли до великої кімнати, в мене затремтіли коліна: на ліжках із білими простирадлами лежало дванадцятеро людей — загалом старі, проте було троє молодих. Поки ми стояли, занесли ще одну жінку років двадцяти. Майже всі вони страждали в агонії, тільки сивий дідусь дивився на все спокійними ясними очима. Біля кожного стояло від одного до чотирьох людей: вони підносили до губ стражденних склянки з водою, обтирали спітнілі обличчя вологими хустинами, зі сльозами на очах гладили волосся, цілували близьких, що перебували на смертному одрі й от-от мали назавжди покинути їх. Лише біля ліжка сорокарічного чоловіка з неголеним обличчям нікого не було.

— Це всі, пане Агердон, — повідомила та сама медсестра.

— Дякую, — тихо відповів Ларгус і рушив до першого ліжка.

Один, потім другий, третій… Він підходив до них, нахилявся, клав руку на лоба, а за мить робив глибокий вдих, тоді як тіло бідолахи здригалося від судом. На обличчі Ларгуса застигла кам’яна маска, ніби він намагався абстрагуватися від усього, не дивитися нікому в очі, не відчувати на своїй спині погляди близьких. І якби я не знала його так добре, то, може, й повірила б, що йому це вдається.

— Ходімо, — сказав мені Ларгус самими губами. Ми вийшли з лікарні й попрямували додому. Уже на порозі моєї кімнати він прошепотів мені:

— Якщо ти вирішила бути завжди поруч, ніколи не забувай, хто я і що це означає для тебе і для мене. Тому зрозумій, чому я так категорично проти того, аби зробити тебе своїм учнем, нехай я й довіряю тобі більше за всіх у цьому світі.

Крук розвернувся та зник за дверима своєї спальні. А я дістала з шафи дорожню сумку та почала збирати речі: завтра вранці ми вирушаємо в довгу мандрівку до Волошкового степу.

Та все ж це дивно. Невже голові Гільдії настільки немає чим зайнятися, що він може витратити цілий місяць на мандрівку? Чи може… мною просто намагаються майстерно маніпулювати, чогось і далі не договорюючи?

Коли так, то спробую вдати, ніби повелася на цю локшину, та подивлюся, що ж той чорний лис задумав.

* * *

— Нелегко тобі доведеться, — зітхнув Каріл, стоячи поряд зі мною на верхівці вежі Гільдії круків. Зимовий вітер був тут особливо лютий, тож ми намагалися не витикати носів із каптурів.

Удосвіта ми з Ларгусом вирушали в довгу та небезпечну подорож, тож я вирішила попрощатися з друзями, яких побачу нескоро.

— Нічого, якось то воно буде. У Нотарілі взимку теж не курорт.

— Головне, гарячий чай із медом пий. Ось, як підхопиш бронхіт — завари це, — усміхнувся лісовик, дістаючи з кишені маленький мішечок із травами. — Фандорин фірмовий рецепт, навіть пневмонію лікує за лічені дні…

Несподівано очі Каріла злякано округлилися, а за мить він підібрав шпильку з магнолією, що випала з кишені. Забувши про холод, він зняв рукавиці та провів пальцями по пелюстках.

— Якби зараз вона була тут, то спорядила б тебе універсальними травами та настоянками, — сумно прошепотів лісовик. Його очі були вологими. — Знаєш, ніколи не забуду той день, коли я, без п’яти хвилин третьокурсник, метушливо бігав ринковою площею, шукаючи подарунок для своєї підопічної. Хотів подарувати якусь гарну дрібничку, щоб справити добре враження під час першої зустрічі, аби нам легше було встановити зв’язок. Я боявся, що обраний мною подаруночок їй не сподобається і вона поставиться до свого координатора вороже. Пів години крутив його в руках і наважився купити, лише коли хазяїн прилавку сповістив мене, що за хвилину зачиняється. Я чекав біля дверей її кімнати і нервово стискав подарунок. Коли я побачив її, шпилька вислизнула з пальців і впала на підлогу. Запанікувавши, я поспіхом підняв її. Здається, що й заїкався трохи — так хвилювався, що точно вже й не пам’ятаю… Відтоді вона завжди скріпляла волосся тільки цією шпилькою. Пам’ятаю, коли ми оголосили про наші заручини, хтось із друзів сказав, що мені заздрить половина холостяків Ануари, бо я загріб собі найчарівнішу дівчину в Гільдії стихій. Вона не могла померти, Алісо, — затнувся лісовик, не звертаючи уваги на дві тоненькі крижані доріжки на щоках. — Я знаю. Я відчуваю її. Вона жива!

Я міцно обійняла Каріла і швидко притиснула його обличчя до свого плеча, перш ніж він помітив крижинки на моїх віях.

* * *

Минав другий тиждень у сідлі. Кожного ранку я прокидалася, мало не виючи від думки, що треба знову сідати верхи. І наче появи месії чекала на ніч, коли ми зупинялися в найближчому місті чи селищі.

Проте завтра ми в’їжджали до Диких степів, тож далі на шляху не буде жодного поселення. Тепер нам доведеться кілька разів заночувати під відкритим небом. Хоча ми й були вже значно південніше від Адамарея, проте зима видалася надзвичайно люта. Тож перспектива подальшої мандрівки викликала в мене такий самий жах, як трактор у середньовічного селянина. З цієї причини зараз я намагалася насолодитися теплом на наступні три дні наперед, тому дуже засмутилася через те, що сьогодні не вдасться відігрітися.

— Чому тут такий дубар? — поскаржилася я господареві постоялого двору. — Від цього села до лісу всього три кроки, а у вас що, дрова в дефіциті?

— Можете сміятися, — буркнув старий лісовик. — Ми насилу тримаємося, розтягуючи останні запаси.

— Не зрозуміла гумору. Це у вас якась народна забава: мерзнути взимку, коли поряд ліс?

— А най би ліс був якнайдалі, — гмикнув чоловік, витираючи руки затертим фартухом. — Тут узагалі якась чортівня робиться останнім часом. За минулі два тижні з того лісу п’ятеро не повернулося. Учора від нас саме поїхав чарівник, якого ми викликали з найближчого великого міста. Наказав бути обережними та не покидати села, а вночі взагалі не виходити з дому та обвішати будинки всіма можливими оберегами. Обіцяв хутко повернутися із загоном магів. Через те дров у нас залишилося вкрай мало, хоч би дотягнути до його повернення. Тож вибачайте, більше розтопити не можемо.

— Цікавенько, — прошепотіла я, коли лісовик квапливо побіг наливати горілку трухлявому дідкові, що, крім нас, був єдиним відвідувачем. — Готова закластися, там або нечисть першої категорії, або аномальне явище — сильне прокляття чи просторова пастка.

— Схоже на те, — погодився крук. — Сподіваюся, що друге, тоді воно прив’язане до певної території і не пошириться далеко за її межі. А отже, не сяде нам на хвіст, коли ми їхатимемо степом.

— А може, спробуємо глянути, що там? — відчувши пригоду, запропонувала я. — Гадаю, впораємося…

— Алісо, забудь, — відрізав голова круків. — За кілька днів тут буде загін магів. У нас із тобою інше завдання, і розбиратися з проблемами селищ, що трапляться нам дорогою, не в нашій компетенції. Ми ж не якісь найманці-шибайголови, які шукають підробітку.

— Так, звісно, ти маєш рацію, — погодилася я. — Зараз не час діяти імпульсивно.

Після вечері ми піднялися в кімнату, де спати можна було, тільки якщо загорнутися в кілька теплих ковдр. Тому, аби заснути, довелося докласти чимало зусиль…

Аж тут почувся дзвінкий стукіт у скло! Немов голкою проштрикнута, я різко розплющила очі.

Звук повторився. Ларгус, який уже міцно заснув, навіть не ворухнувся.

Насупивши брови, я вислизнула з-під ковдр і підійшла до вікна… та побачила, що на підвіконні сидів великий чорний ворон. Крізь іній я розгледіла всіяне зорями чисте нічне небо та яскраве світло повного місяця, що моторошно освітлювало недалекий ліс, схожий на тисячі гачкуватих чорних пальців. До лісу повільно, маленькими кроками, залишаючи на снігу змійки слідів від своїх ніжок, ішли діти!

Їх було чимало, близько десятка. Легко вбрані, мало не в піжамах. Зі скуйовдженим після сну на м’яких подушках волоссям. Коли ж я звузила зіниці та пригледілася, зрозуміла, що в малих заплющені очі. І всі дітлахи немов сходилися з різних кутків селища, прямуючи до єдиної точки — лісу.

— Агов, Ларгусе! — покликала я, озирнувшись до ліжка, на якому спав крук.

Але його там не було! Ліжко порожнє, лише зім’ята подушка та скинута на підлогу ковдра.

Та що ж це таке…

Видихнувши, я створила заклинання для магічного аналізу та, розгорнувши золоту печатку, випустила імпульс в напрямку ліжка. От тільки він лише переконав мене, що це не ілюзії і ніяких активних чарів у кімнаті немає.

Затремтівши, я знову визирнула у вікно — діти так само, повільно крокуючи, наближалися до лісу.

Дідько, мені це не подобається. Але я не можу просто залишитися тут і з’ясовувати куди подівся Ларгус!

Блискавично вдягнувшись, я вислизнула з кімнати, спустилася трухлявими сходами, відчинила важкі двері постоялого двору та щодуху побігла до лісу.

Із губ, що потріскалися від холодного вітру, виривалася густа біла пара. У ясному місячному сяйві сніг яскраво мерехтів і лунко рипів під ногами. Це єдине, що розривало морозну нічну тишу. Навіть здавалося, що ворон, який летів попереду, зовсім не тривожив повітря своїми м’язистими крилами. Здіймаючи хмари сніжинок, я стрімголов бігла, відчайдушно намагаючись наздогнати дітей, які вже перетинали межу лісу.

— Стійте! — закричала я, на ходу переплітаючи нитки реальності, аби сплести з холодного місячного світла печатку, та спрямувати енергію з неї вперед. Кожен тонкий світловий потік мав наздогнати когось із малечі, обвитися навколо ніг чи рук та зупинити.

Проте тієї миті, коли нитки заклинання вже досягли своїх цілей, то неначе промахнулися! І пройшовши крізь повітря, розсіялися.

Та що за чортівня тут відбувається?

Не сповільнюючи бігу, я перетнула межу лісу, і до рипіння снігу додалося шарудіння промерзлих гілок, які я мимохіть тривожила. Діти вже зовсім близько!..

Я завмерла на місці. Всі діти, за якими я бігла, щосили поспішаючи, враз розтанули!

То мене надурили? Виманили, аби я прийшла сюди? От же ж дідько… Коли так, то слід чимдуж забиратися з цього лісу.

Розвернувшись, я швидко пішла назад. Але вже за лічені секунди знову відчула щось недобре. Адже я йшла просто прямо, тим самим шляхом, яким сюди прибігла. Та краю лісу досі не бачила! Погляд пильно чіплявся за освітлені місяцем чорні дерева, вихоплюючи щось дивне. Ніби…

Повіки затремтіли, і я зробила крок назад: голі крони дерев за кілька метрів попереду були точною копією гілок, що залишилися позаду. Коли ж я підійшла до них, то розгледіла такі саме дерева, які щойно проминула.

То це ж розбите дзеркало, різновид просторової пастки! Щоб викликати таку аномалію, заговорене дзеркало розбивають над мапою певної місцевості. Там, де впадуть уламки, з’явиться просторовий парадокс у вигляді розширення реальності за рахунок відкриття дзеркального мікровиміру. Це закляття, ще й накладене на таку велику площу, настільки складне та потужне, що для його активації знадобилися б сили кількох круків… Ну, або однієї Королеви кошмарів.

Тихий, лункий спів різонув, немов лезо ножа. Чорна сукня з червоною підкладкою. Багряні квіти у вугільному волоссі. Вона особливо виділялася на тлі білого снігу серед скам’янілих дерев.

— Йду я до хатинки, де моя дитинка. Милий проводжає, всьому догоджає… — дзвінко засміявшись, вона обірвала свій спів, підвела погляд і впилася в мене кривавими очима. — А я не забула про дзеркальце. І про те, що ви ховаєте її від мене, теж знаю. Краще б вам одразу її мені віддати. Подумай про це, — кровожерливо всміхнулася жінка, перш ніж моєї ноги торкнулося щось довге, холодне та шорстке.

Я скрикнула, струшуючи корінь, що тягнувся до мене, мов стара змія! Коли ж знову глянула в той бік, де бачила Королеву кошмарів, її вже не було. Натомість помітила, що мене залишили в компанії дерев, які ворушили гіллям і стогнали, ніби натякаючи на мою подальшу долю.

Єдине, що я могла робити в цій ситуації, — відгородитися від дерев бар’єром та шукати вихід. Але перше було набагато простішим за друге. Це й так халепа — заблукати уночі в лісі, та ще й узимку. До того ж опинитися в просторовій пастці…

Аж тут я, не витримавши, вдарила себе долонею по лобі. Дідько, не можна так гальмувати! Ганьба тобі, Алісо! Адже все так елементарно: переміщення! Заклинання для нього, коли перебуваєш у просторовій пастці, твориться інакше та забирає значно більше сил. Але пересічному магові стихій все одно по зубах.

Отже, слід негайно видихнути та переміститися до кімнати в постоялому дворі, вдаючи, що просто ходила вночі до вбиральні. І мерщій ворушитися, поки Ларгус не помітив, що я десь вештаюся…

— Алісо, одного дня я тебе таки вб’ю, і нехай нечисть стає в чергу!

Ой, не встигла!

— О, привіт, серденько. А я тут вийшла свіжим повітрям подихати, — нервово загиготіла я, клеючи дурника.

— От скажи, чим ти думала…

— Тим, що й завжди, — я невинно закліпала очима.

Схоже, від цієї відповіді крук розгубив усі слова, які старанно готував дорогою. Тому довелося проявляти ініціативу:

— То як, я створюю заклинання переміщення до нашої кімнати, і ми там, не морозячи дупці, вип’ємо по горнятку чаю з ромашечкою?

— Отак завжди, — загарчав Ларгус. — Що ти тут посеред ночі забула?

— Якщо я правильно все зрозуміла, то мені задурили голову. Заманили десятком ілюзорних дітей, які йшли до лісу посеред ночі. А ще наслали мару, аби замість тебе я побачила тільки порожнє ліжко. І перш ніж казати, що я дурепа та могла виявити обман за допомогою аналітичних чарів, зауваж, що це були маніпуляції з реальністю Королеви кошмарів, а не звичайні ілюзії. Тож виявляти такі речі сучасна магічна наука поки не навчилася. Часу було обмаль, тож я побігла за малими. Знаю, що розумніше було б ретельно в усьому розібратися, але ж я присягалася ставити на перше місце захист людей і порятунок життів. Тому вибач, але коли була вірогідність того, що загинуть діти, я не могла сидіти на місці бозна-скільки та чекати, поки все з’ясується. До того ж, хоч і потрапила в пастку, я бачила Королеву кошмарів.

— І?..

— …І вона сказала, що мені гаплик, — знизала плечима я.

І саме цієї миті про себе вирішили нагадати оживлені Королевою кошмарів дерева, яких вочевидь спантеличило те, що про них забули. Чорна гілочка постукала по плечу Ларгуса, наче пальчик скривдженого інтелігента. Однак виховане дерево не отримало у відповідь нічого, окрім байдужого погляду, з яким крук створив бойове заклинання та спопелив його.

— Із мене годі, вертаймося, — буркнув він.

— Гаразд, — зітхнула я. І схопивши його за руку, сама активувала заклинання для переміщення: попри просторову пастку, відстань була зовсім малою, тож моїх сил вистачило перемістити двох.

Нас блискавично огорнули невловимі золоті нитки розірваної просторової матерії, дві точки якої я поєднала, згинаючи її, немов аркуш паперу. І вже за мить ми опинилися в погано протопленій кімнаті, яка все одно була значно затишнішою за зимовий ліс.

— Алісо, ти хоч розумієш, що вчинила не зовсім розумно та зважено? — видихнув Ларгус, суворо дивлячись на мене. — Дивно, що тебе обвели навколо пальця, граючи на емоціях.

— Та знаю! І сама не розумію, де була моя голова, — процідила я, стиснувши кулаки.

Чорт забирай, що відбувається зі мною останнім часом? Мислити тверезо геть не виходить. За своє життя, надто після переїзду до цього світу, мені доводилося й не в таких ситуаціях швидше реагувати. Але відтоді, як почалася вся ця історія, мій розум ніби підстаркуватий пожежник зі зламаною ногою: до місця пожежі, може, й добереться, але будинок на той час згорить.

От і зараз спочатку купилася на очевидний обман. А потім так довго думала, перш ніж зрозуміла, що треба просто переміститися, що мене аж Ларгус наздогнав!

— Алісо?

— Я не впізнаю себе, — прошепотіли мої губи. — Здається, в мені панує якийсь хаос. Ніби щось усередині здуріло й оскаженіло бігає кімнатою, перекладає все з місця на місце, ховає потрібні речі. І цим самим іноді заважає думати. Не дає вчасно робити важливі висновки та приймати необхідні рішення.

— Щойно повернемося до Адамарея, готуйся до повного магічного обстеження, — відрізав Ларгус. — А зараз лягаймо спати.

— А ті дерева?

— Забудь про них, вони вже, мабуть, заспокоїлися. Якби Королева кошмарів хотіла вбити тебе, вона б це зробила одразу.

— Твоя правда. Але знаєш… як людина, на очах якої песиголовець колись перебив усіх рідних, найбільше я боюся того, що через ефект «хлопчика, який кричав «ВОВК!» », одного дня не зреагую, коли буде реальна небезпека, і з моєї вини хтось насправді постраждає. Тому вибач, але наразі я не можу пообіцяти тобі, що наступного разу буду достатньо черствою та холоднокровною, аби проігнорувати таку провокацію.

* * *

Після довгої подорожі через засніжену Ануару ми з Ларгусом дісталися археологічного табору на місці розкопок того самого міста, де понад п’ять років тому я у супроводі Каріла та Фамала вперше ступила до Зали Санкора. Тепер нам лишалося зробити те, заради чого ми сюди так довго їхали. А потім повернутися додому.

Проте до завтра вирішили трохи відпочити в одній із кімнат польового квартирного будинку, збудованого біля старовинних руїн. Утома підкошувала ноги, гаряча ванна відігріла промерзлі кістки, а тепло кімнати після степових завірюх солодко розніжувало, тож я хутко заснула.

Мене розбудив наполегливий скрип. Цікаво, що б це могло рипіти?

Сонна, я заплющила очі й зібралася спати далі, аж раптом прямо над моїм вухом пролунав лукавий шепіт! Я не змогла розібрати слів. Можливо, тому моє серце й закалатало так сильно. Злякавшись, я скочила на ноги з такою швидкістю, ніби моє ліжко перетворилося на купу битого скла.

У кімнаті нікого, крім мене, не було.

Лункий стук з коридору, ніби щось наближається: перший удар, другий, третій.

Холодний вітер зненацька злизав липкий піт на моїй спині. Обернувшись, я побачила відчинене вікно. Штори здіймалися від зимового вітру, наче спина ведмедя. Білі пухнасті сніжинки, кожну з яких підсвічувало місячне сяйво.

Вона стояла в кутку кімнати та божевільно посміхалася, дивлячись на мене кривавими очима.

…Що відбувається?

Я сиділа на ліжку, просто сиділа на ліжку з широко розплющеними очима і почувалася так, ніби нажахана душа вилетіла з тіла. У кімнаті було тепло, вікно зачинене, але крізь шпарину між шторами прослизнув місячний промінь. Він простягався до того самого кутка, де хвилину тому стояла Королева кошмарів, і я помітила слабенький блиск на підлозі.

Змусивши себе побороти страх, я встала з ліжка та обережно підійшла ближче.

На підлозі лежало сім маленьких срібних замків, застібнутих на чорному ланцюгу. Та варто було мені кліпнути, і вони зникли.

Я не могла сказати напевно: це було сном чи все ж реальністю? І здається, що й не зможу, поки вона на волі.

* * *

Насправді підземний храм, до якого мене повів Ларгус, розташовувався далеко від Зали Санкора. До нього вів довгий вузький тунель, вхід до якого відшукали неподалік від західного краю старовинного міста.

Я так і не розповіла Ларгусові про події сьогоднішньої ночі. Усе це очевидно вказувало на те, що Королева кошмарів хоче, аби я прочитала цей напис, знайшла зачіпку та розплутала клубок. Ларгус також би це зрозумів… і перестраховуючись, міг відмінити все, заради чого ми вирушили в таку ризиковану подорож посеред зими. Тоді б ми не отримали необхідної підказки й залишилися на мертвій точці. Я це передчувала, завершуючи перекладати Літописи Санкора. Незважаючи на чималий обсяг інформації в них, картина була неповна, бракувало безлічі уламків вітражу.

Тому єдиним варіантом далі розплутувати цей клубок було прочитати напис. А потім уже продумувати план дій. Усвідомлюючи це, я, не вагаючись, увійшла до заповітної кімнати.

На відміну від помпезної зали, кімнатка храму виявилася зовсім маленькою, ніби чиясь схованка, де людина шукає усамітнення.

Як і описувала Каніла, зі скелі було вирізьблено столик і невеличку скриньку, що непорушно стояла на ньому кілька тисячоліть. Ларгус мовчки відкрив її. Срібна каблучка, чорний пояс мага та перев’язане стрічкою пасмо білосніжного волосся з пурпуровим відливом також лежали тут тисячі років. Але на них не було жодної пилинки.

— Гадаю, можна починати, — зосереджено проговорив Ларгус, указавши мені на викарбувані під дзеркальцем символи.

Я зосередилася. За кілька секунд символи розпливлися й, перетікаючи, склалися в напис:

На вічний вік закарбовано нам

Зі світу снів і заховано там

Забутий сон, що наснився комусь…

Відкрийся знов, я тобі одізвусь.

— АЛІСО!.. — долинув зляканий голос Ларгуса, коли я стрімко провалилася в глибокий сон.

* * *

Вона була дуже вродлива: біла шкіра, довге сріблясте волосся, вишукана біла сукня. І очі, блакить яких нагадувала неосяжний океан скорботи. А головне, кожна риса її обличчя, кожна лінія стрункого тіла були немов світлим відображення Королеви кошмарів.

— Я прийшов по відповідь, — тихо промовив високий чоловік із посивілим волоссям.

— Вона в мене є. Це було непросто. Для мене, одного з ядер вторинної оболонки світу, увійти в контакт із первинною оболонкою так само складно, як вам, магам, свого часу було важко увійти в контакт із нами. І після всього, що через це сталося… не знаю, чи правильно я тепер чиню.

— Прошу тебе, заспокойся…

— Не можу. Даремно ми впустили дослідників, краще б наше існування для людей так і залишалося на рівні віри! Та вже нічого не повернути.

— Але ж…

— Мою сестру скалічено й замкнено, а кошмари приречені на хаос; ядра світу живих кілька тисячоліть не зможуть повернутися звідси, поки їхні тіла повністю не відновляться. І все це тому, що!..

Жінка зірвалася. Прикривши рота долонею, щоб придушити ридання, вона заплющила очі та дозволила сльозам потекти по щоках.

— Аллір…

— НЕ СМІЙ! — скрикнула жінка, відсахнувшись від чоловіка, що спробував її обійняти. — Не називай мого імені!

— Але ж…

— Цей сон записується, чи не так?

— Не хвилюйся, це… приватний запис, — повільно вимовив він. — Його не побачить ніхто, крім мене. Навіть не дізнається про його існування.

— Гаразд. Але однаково, Рафтане, наші з сестрою імена мають потонути в забутті. Так само, як і ми. Тому, коли описуватимеш усе, що відбулося, у великому офіційному літописі, не згадуй їх. Багато чого не згадуй. Деякі речі слід приховати.

— Добре. Усі записи снів, що збереглися… усе, що стосується нашої експедиції та війни Кошмарів, я збережу в таємниці від історії в тих місцях, де їх було зроблено: лабораторія снів Танорського університету магії, та храм, із якого почався перехід кошмарів.

— Забути слід і технологію запису снів, і віру, яку мав світ за весь час свого існування. Утім, не думаю, що це буде проблемою: після всього, що сталося, люди ХОТІТИМУТЬ забути. І я зроблю все, щоб їм у цьому допомогти.

— Тобто…

— Я зникну. Піду в найвіддаленіший, найнедосяжніший куточок світу снів і більше ніколи не з’явлюся на очі нікому зі світу живих чи мертвих.

— Нікому?

— Так, нікому.

Довге гнітюче мовчання. Чоловік дивився на жінку так, ніби йому в серце встромили ножа, а вона відвела погляд.

— То що все це має означати? — раптом спитав чоловік, розрізавши тишу холодним різким голосом. На мить обличчям жінки промайнула гримаса болю, але вона швидко взяла себе в руки і спокійно, без жодних емоцій заговорила:

— Стихії відмовилися від вас. Ви вже для них недосяжні, й вони більше не живитимуть вас силою.

— Що? Як? Чому? — важко видихнув чоловік. Його зіниці розширилися, брови піднялися, а на скронях виступили краплинки поту. — Ми вже не зможемо чаклувати?

— Я цього не говорила, — відрізала жінка. — Я сказала, що СТИХІЇ більше не в змозі забезпечувати вас силою. Коли ви зводили Стіну на межі життя та смерті, печатки Стихій на ваших душах огорнуло ядро вторинної оболонки — Смерть. Це сталося проти її волі, лише як результат вашої діяльності на межі її території. Сила Смерті надзвичайно могутня, всепоглинальна. Вона просто засмоктала вас. Тому сили Стихій для вас більше недосяжні, а ваші пояси почорніли. Віднині ви носії магічної сили, що набагато сильніша за колишню, та ціна за неї значно вища.

— І що ж це за ціна?

— Коли людина, мавка, лісовик чи шубін, помираючи, покидає світ живих і переступає поріг смерті, з грудей виривається останній подих. Це ніби вітер, який здіймає душа, що летить до світу мертвих. Якщо ви приймете цей вітер у свої легені, то отримаєте неймовірно багато магічної сили, і меж їй не буде — скільки приймете останніх подихів, стільки й матимете сили. Жодних природних обмежень магічного резерву. Окрім того, занурення печатки Стихій у печатку Смерті дещо змінить і у ваших тілах, і в силі, і в можливостях. У вас нове джерело сили, тепер за вас заступатиметься Смерть. Ось, тримай, — сказала вона, простягаючи книгу в чорній шкіряній палітурці. — Смерть сама тут усе написала. Потім прочитаєш її та перепишеш, коли прокинешся. Із цієї книги ви дізнаєтеся про всі тонкощі своєї нової сили. Тобі ж належить повести їх… принаймні, своїх співвітчизників: Стихії відмовилися від вас, тож ви більше не можете залишатися в Гільдії стихій. Це буде непросто, тому бажаю тобі удачі.

— Дякую, — напружено вимовив чоловік, узявши книгу.

— Скільки вас?

— Понад дві тисячі магів із чотирнадцяти країн.

— А скільки людей загинуло?

— Двадцять п’ять мільйонів вісімсот сорок одна тисяча дев’ятсот вісімдесят сім. Із них тринадцять тисяч триста двадцять дев’ять магів.

— Що ж, цих цифр достатньо, аби все остаточно вирішити.

— Остаточно вирішити що?

— Ми більше не побачимося, прощавай.

— Стривай! — вигукнув чоловік, коли жінка вже розвернулася, щоб піти. Його рука міцно схопила її долоню. Вистачило легенько потягнути її до себе, щоб красуня опинилася в його обіймах, сховавши обличчя в потертій куртці. — Іще зовсім трішечки, — промовив він, ковтаючи в’язкий клубок у горлі.

— Одружися з Каіріс, — надламаним голосом прошепотіла жінка, залишаючи на куртці солоні краплі. — Вона щиро кохає тебе. Вона кохала тебе задовго до нашої зустрічі. Ти її теж кохав.

— Не так, як тебе. Я належу тобі, тобі єдиній, і жодна жінка не зможе зайняти твоє місце…

— Але в мене немає місця, — сумно схлипнула красуня, із болем відсторонившись від губ, що тягнулися її поцілувати. — Ви одружитеся, у вас будуть діти. Вона твоя наречена, майбутня пані Санкор. А я лише сон, який тривав занадто довго. Та нічого, більше я тобі не наснюся.

— Чому ти вирішила діяти настільки радикально?

— Тому що я не маю права закінчити так, як моя сестра! Вона спробувала кинути виклик не просто долі, а світобудові! І не треба нагадувати, що з цього вийшло. Як би я хотіла сказати, що ні за чим жалкувати… але двадцять п’ять мільйонів вісімсот сорок одна тисяча дев’ятсот вісімдесят сім — достатній привід, аби шкодувати. Не спокушай мене більше. Мені не легше ніж тобі… і тому ми обоє повинні бути сильними. Після всього, що сталося, ми не маємо права на слабкості. Я вже все вирішила і більше нікому не покажуся.

— Благаю, ні, залишайся зі мною, приходь до мене ночами, хоча б зрідка, я не зможу жити без тебе…

— Зможеш, — відрізала жінка, не зважаючи на його і свої сльози. — Жоден сон, яким би солодким він не був, не може тривати вічно. Люди мають жити справжнім життям, у реальному світі. Неможливо кохати сон. Пообіцяй, що забудеш мене; що житимеш далі, більше ніколи не шукатимеш зустрічі, не блукатимеш просторами світу снів, сподіваючись знайти шлях до мене.

— Не можу.

— Пообіцяй! Рафтане, благаю, пообіцяй.

— Обіцяю, — видихнув чоловік, перш ніж відчайдушно вхопити губами ніжні рожеві вуста.

Міцні обійми, ніби надія на те, що розлуки вдасться оминути, коли щосили триматися один за одного; долоні, що тремтять на мокрих від сліз щоках. Тендітне жіноче тіло втрачає землю під ногами, безсило спирається на коханого, і вони разом опускаються на коліна.

— Ти мій найпрекрасніший сон, — прошепотів чоловік у губи, що болісно тремтіли.

— Лише сон, Рафтане, — нагадала вона крізь сльози.

— Лише сон.

Жінка заплющила очі та розтанула прямо в його обіймах, немов сніжинка на долоні. Він і сам почав танути. А я відчула, як щось вислизає та відпускає мене, даючи змогу виринути з товщі води та розплющити очі.

* * *

На нас чекала нова подорож, довга й небезпечна. Але не до Адамарея. Після того як я розповіла Ларгусові про все, що побачила, він кардинально змінив наші плани, про що й написав Канілі.

— Даратер? — уточнила я.

— Саме так. І це не може почекати до весни. Неподалік від Даратера почався перехід кошмарів до світу наяву. Якщо вірити словам Рафтана Санкора, там ми можемо знайти записи снів, що передували появі Королеви кошмарів.

— Але Санкор указував на ще одне місце — Танорський університет магії. Чому б не вирушити спочатку туди? — запропонувала я, сподіваючись, що він ближче і дорогою до нього буде більше місць, де можна відпочити.

— Тому що Танорський університет магії — це стара назва Магічної академії Дарани. Алісо, мені ж не треба пояснювати тобі, чому нам не варто прямо зараз їхати до Дарани — тоталітарної країни з комплексом ненажерливої імперії, яка вже котре століття тільки спить та бачить, як захопити Ануару? До того ж у нас є ще одна причина відправитися саме до Даратера.

— Ти говориш про…

— Загибель Фандори. Уже тоді саркофаг із Королевою кошмарів був у руках Вадима. Він не просто так потрапив саме в те місце, звідки почався перехід кошмарів у світ живих десять тисячоліть тому. І якщо ми вирушимо туди, то, можливо, дізнаємося щось про події, які призвели до її смерті.

Близько трьох тижнів у сідлі, щоб дістатися околиць Даратера, а потім іще стільки ж до Адамарея. А цей храм ще треба буде знайти.

Але воно того варте. Я маю можливість не лише дізнатися щось про таємничу загибель подруги, не тільки відтворити події, не внесені навіть до захованих в Залі Санкора літописів, та використати ці знання у боротьбі з Королевою кошмарів.

У моїх руках ключ до забутої історії. Після побаченого в записаному сні для мене вона цілком реальна: люди, що жили тисячі років тому, їхні почуття та бажання, які штовхали на певні вчинки. Саме це було головним і по-справжньому воскрешало давно минулу епоху й тих, хто простягував мені руку з уламків тисячоліть.

— То коли вирушаємо?

— Удосвіта.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Хуртовина

Зима засмоктувала нас, як болото затягує свою жертву: повільно, але невідворотно. Завірюхи посилювалися, мороз лютішав, а снігові духи проявляли підозрілу активність. Усе це яскраво контрастувало з нашим шляхом до Волошкового степу.

— Гадаю, Королева кошмарів не хоче, щоб ми йшли далі, — припустила я, сидячи вночі біля багаття. Це була наша четверта ночівля в Диких степах.

— Чому ти так вважаєш? — здивувався Ларгус. — Вона що, раніше хотіла, щоб ми туди йшли, а потім передумала?

— Схоже на те. Ця жінка сподівалася отримати вигоду із нашої подорожі, але… Напевно, те, що ми знайшли в тому храмі, не відповідало її очікуванням.

— І що наштовхнуло тебе на такий висновок? — поцікавився крук, підозріло дивлячись мені в очі. — Ти щось мені не договорюєш?

Я зітхнула. Слід було вже давно йому сказати.

— Я не знаю, відбувалося це уві сні чи наяву, але в ніч перед нашим візитом до храму вона приходила до мене. Марево було дуже моторошне, а потім я знайшла там чорний ланцюг, на якому були замкнені колом сім замків. Кожен скріпляв по дві сусідні ланки, скорочуючи та перетворюючи його на майже нерухому купу заліза.

— Могла б і сказати. Я однаково не змінив би наших планів щодо цього храму.

— Та вона не очікувала, що ми поїдемо до Даратера, бо не знала, який сон було записано в тій скрині. А тепер ми діємо так, що вона не зможе нас використати.

— Алісо, ця жінка може використати нас коли завгодно. Так, вона хотіла, щоб ми зробили щось інше, але варто буде нам дійти до Даратера — все одно дістане якийсь туз із рукава. Це хитрий і небезпечний ворог.

— Не впевнена, — похитала головою я. — Небезпечний, безумовно. Але щодо хитрого… Коли я її бачила, обидва рази вона здалася мені несповна розуму. Ця істота сильна, проте хитрість належить не їй. Вадим якось зумів перетворити її на свою зброю і вправляється з нею надзвичайно вміло.

— Нехай ти маєш рацію, — замислився крук. — Але це не відміняє факту її раптової агресії десять тисячоліть тому. А відповідно не змінює головного — її душу треба повернути до камери.

— Знаєш, що я про все це думаю? — раптом заговорила я, різко перемінивши тон, і несподівано збадьорилася, ніби вхопилася за нитку, яку вже давно намагалася намацати. — Ми з самого початку поставили собі неправильну мету.

— Тобто?

— Нам тепер точно відомо, з якою істотою маємо справу. Але замість того, щоб вирішувати проблему, ми сушимо голову над тим, як повторити помилку Рафтана Санкора.

— Хочеш сказати, він схибив, збудувавши стіну-в’язницю та запроторивши туди відокремлену від тіла душу кровожерної істоти?

— Саме так. Королева снів — а я навіть не сумніваюся, що це була саме вона — сказала: «Мою сестру скалічено». А ще обмовилася про її спробу кинути виклик світобудові, яка, вірогідно, і стала причиною того самого «каліцтва». Отже, Королева кошмарів намагалася зробити дещо і заради цього пішла на ризик. Проте щось пішло не так і внаслідок цього вона… збожеволіла? Ось поміркуй: вона була тією, кому поклонялися; повелителькою кошмарів. А якщо вірити Літописам Санкора, кошмари раніше не просто залякували людей ночами. Вони виконували функції психічної розрядки, попереджали про можливі небезпеки, допомагали людям подивитися на свої проблеми та вади, аби впоратися з ними тощо. Усе свідчить про те, що Королева кошмарів була мудрою істотою, яка виконувала надзвичайно важливу роль. І після того як вона перестала її виконувати, усе в цьому світі полетіло шкереберть. Та Рафтан Санкор не зміг вирішити проблему. Він узяв сміття, розкидане посеред кімнати, та поклав його в шухляду стола. І зовні його вже нібито й не видно, але насправді бруду в кімнаті менше не стало. Ба більше, унаслідок його «прибирання» світ живих також залишився без ядра. Тож, очевидно, вихід, який він знайшов, розв’язав найгостріше питання, проте це було лише верхівкою айсберга. Справу до кінця він так і не довів.

— Під доведенням справи до кінця ти маєш на увазі…

— Недостатньо просто запроторити душу Королеви кошмарів назад до її камери. Ми маємо з’ясувати, що саме з нею сталося та чому. І потім знайти спосіб повернути все на свої місця.

— Дуже амбітний план. Проте невже ти припускаєш, що Рафтан Санкор, який жив у ту епоху і прекрасно все розумів, про це не додумався? І коли вже він, із таким багажем знань, не зумів з усім упоратися, для нас це завдання тим паче безнадійне. А раптом каліцтво Королеви кошмарів безповоротне?

— Може, й так. Але я схиляюся до іншого. А ще я не єдина, хто так вважає.

— І як же ти про це дізналася? — зацікавився крук.

— Світове дерево Застиглочасся: священне місце, заховане десь у світі снів. Його білі гілки зберігають кожну мить у світі наяву за весь час його існування. І якщо знайти це дерево уві сні, то, торкнувшись якоїсь із його гілок, можна побачити минуле. Останній такий сон я мала незадовго до того, як ти зашив проріху. Після того я більше не бачила цих білих гілок, але тоді спостерігала кілька цікавих снів. І можу закладатися, що все це сталося зі мною не просто так. Можливо, коли майже п’ять років тому нежить намагалася відкрити Центр Тіней, то як Абсолютні ворота я була певним чином відкрита для Королеви снів, і вона скористалася цим, аби показати мені дещо з минулого.

— І що ж?

— Таких снів було три. Третій — це (тепер я впевнена) шалена Королева кошмарів. Вона розгулювала селом, яке палало, і вбивала людей так, ніби дарувала їм найжахливіші кошмари наяву. Це продовжувалося, допоки…

Мене перервала зграя воронів, яка галасливо пронеслася біля нашого маленького табору. На душі раптом стало тривожно. Моторошні звуки бриніли на кінчиках крил, коли ті розганяли великі білі сніжинки, які неквапно падали із закутого хмарами неба. Ворони кружляли навколо нас, здіймаючи зловісну хурделицю. І кожна сніжинка, ніби перелякана дитина, намагалася щодуху втекти якнайдалі.

Коли перший птах хижо приземлився на засніжену землю, пластівці пухнастого снігу розлетілися в різні боки.

За мить поряд із першим птахом сів другий. Згодом до них приєднався третій і четвертий, п’ятий, шостий… Вони з’являлися на білосніжному снігу, ніби густа чорна хмара. І один за одним зливалися в єдину масу, що нагадувала дьоготь.

— Тільки не це, — видихнула я. Мої ноги стали нестерпно важкими. — Забудь про все, необхідно переміститися якнайдалі.

— Алісо, я вже казав тобі, що ми не будемо зайвий раз користуватися переміщенням.

— Але зараз саме той випадок, — не поступалася я. Тим часом істота на снігу збільшувалася, поглинаючи птаха за птахом.

Дідько, це мамун, нечиста сила категорії 1D. Двом магам із ним не впоратися. І навіть якщо один із цих магів — крук, легкої перемоги все одно не буде.

— Не сперечайся, на боротьбу з ним сили піде більше, ніж на заклинання переміщення, — роздратовано прогарчала я. — Захисне коло теж довго не витримає. Слід негайно забиратися звідси!

Ларгус намагався зобразити незворушність, та розгублений погляд його виказував. Чому ж він не хоче переміститися? І якщо це не привід витрачати силу крука, то що ж змусить його, врешті-решт, бодай щось начарувати?..

Справді, Ларгусе. Начаруй хоч що-небудь, якнайменшу дрібничку!

— Тікай, — несподівано вимовив чоловік.

— Що?

— Забирайся звідси. Перемістися якомога далі.

Мамун незворушно стояв біля краю захисного кола. Зовсім молодий, на вигляд не більше двадцяти років. Худорлявий, витончений, із чорним волоссям до плечей і тонкими вусиками. Від невимушеної пози віяло самовпевненістю, а в пронизливих чорних очах танцювала холодна насмішка. Паніка наростала. Хотілося просто розвернутися та щодуху бігти геть, якнайдалі звідси, від цієї істоти.

— Роби що кажу, — твердо наказав крук. — Твори закляття й тікай. Зустрінемося за сто свагів на схід, у найближчому селищі.

— А чому ти сам цього не зробиш? — провокаційно запитала я, вдаючи такий самий, як і в нього, крижаний спокій.

— На те є причини, — відрізав крук. — Зі мною все буде гаразд, я про себе подбаю. Переміщуйся.

— Ні, я тебе не залишу, — випалила я, твердо й упевнено глянувши в очі. Схоже, мій погляд ясно дав зрозуміти, що я зараз надзвичайно серйозна.

— Пробач, Алісо, але ти не залишаєш мені вибору, — спересердя зітхнув Ларгус і швидко торкнувся моєї шиї. Я встигла відчути лише слабенький укол, перш ніж в очах потемніло, а ноги зрадницьки підкосилися.

* * *

Я почувалася так, ніби по мені пробігло стадо слонів. Кожен м’яз занімів, у роті пересохло, а коли я спробувала розплющити очі, то все пливло та двоїлося.

— Алісо, ти мене чуєш? — глухо долинуло звідкілясь. Тепла долоня торкнулася моєї щоки, але я ледве відчула її. Проте й цього вистачило — на душі стало спокійно та затишно…доки я не згадала, що саме сталося, перш ніж я зомліла.

— Чорт забирай, Ларгусе, що це має означати? — просичала я так люто, як тільки змогла в такому стані.

— Кохана, заспокойся, ти тепер дуже слабка. Трохи отямся, а потім…

— Ти знущаєшся? — останні краплі стриманості остаточно покинули мене. — Завдяки кому я така слабка, не підкажеш? Що ти зробив зі мною? Отруїв?

— Це було звичайнісіньке снодійне, — спокійно, навіть холодно промовив Ларгус. — Побічні ефекти після нього не надто приємні, проте воно нешкідливе та діє миттєво. Саме тому я взяв його з собою на випадок, якщо трапиться подібна ситуація.

— Поясни мені, навіщо ти це зробив? — стомлено прошепотіла я. Надмірне хвилювання забирало останні сили. — Не обіцяю, що повірю, але розкажи.

— Ти більше не довіряєш мені? — прошепотів крук. Я вже бачила трохи чіткіше, тож змогла розгледіти гіркоту в його очах. І від цієї спроби маніпулювати, дивлячись на мене сумними оченятами, я аж оскаженіла!

— А як накажеш довіряти тобі після такого? — випалила я. — Нам багато чого довелося пережити разом, і я завжди покладалася на тебе. Однак це занадто!

— Вибач, але мені довелося. Тобі треба було всього лише переміститися…

— Навіщо, Ларгусе? Чому я мала забратися подалі? І що сталося, коли я зомліла під дією тієї гидоти, яку ти мені вколов?

— Я не можу тобі цього розказати, — нарешті мовив крук, витримавши коротку паузу. — Можливо, пізніше зможу, але не зараз. Є речі, які тобі поки краще не знати. Пощастило, що ти не отримала ці знання, коли ми поєднували наші свідомості. Алісо, благаю… невже все, що ти говорила мені про довіру та відданість, було лише порожніми словами? Усе це я роблю не просто так, і колись ти дізнаєшся причину. Але тепер я прошу тебе й далі довіряти мені, що б не сталося.

— Ти просиш моєї довіри. Але сам, схоже, не достатньо мені довіряєш.

— Я довіряю тобі як нікому. Проте є речі, які ми зможемо зробити тільки в тому разі, якщо ти дечого не знатимеш.

Мені так і не вдалося знайти слів, щоб відповісти йому. Закутана в теплі ковдри, я нерухомо лежала всередині маленького намету й дивилася на пригніченого голову круків. За все своє життя я ще ніколи не почувалася такою безпорадною.

* * *

День минув без жодних слів. Попри хурделицю, ми впевнено просувалися до переправи через Ванагру, берегів якої мали дістатися вже до завтрашньої ночівлі. Скоро Дикі степи залишаться позаду, і я раділа цьому. Усе-таки ночувати на постоялих дворах значно краще, ніж під відкритим небом. Передусім у таку погоду.

Мені, як не дивно, не спалося. Тож я чатувала перша. Ларгус, який минулої ночі очей не стуляв, заснув у наметі.

Година минала за годиною. Час, коли я мала розбудити його, невпинно наближався. Але я не зважала на це, бо мене мучила одна-єдина думка: він щось приховує. І стосувалося це не лише пригоди з мамуном. Я помітила, що Ларгус не користується магією, відколи ми покинули Адамарей. А його пояснення про економію сили ще від першого дня здавалися мені локшиною швидкого приготування. Зрештою, раніше він не раз переміщував мене на великі відстані, коли привід був і менш вагомий. А випадок із мамуном то й поготів виходив за будь-які межі.

Мій здогад здавався аж надто абсурдним, але я мала його перевірити. Зібравши волю в кулак, я тихо зайшла до намету та сіла біля крука. Обережно відсунула ковдру, розстібнула чорну шубу з короткого хутра та побачила скріплений срібною застібкою чорний пояс.

Одне дуже просте заклинання, якому вчать іще на першому курсі. Я швидко створила й активізувала його: золотаву печатку, яка послала на пояс імпульс, що пробіг матерією та повернувся назад. А потім так і залишилася нерухомо сидіти поряд із круком.

Пояс ніяк не відреагував на закляття. Означати це могло одне: цей пояс мага — підробка. Будь-який чаклун зрозумів би це одразу, запідозрив щось на енергетичному рівні та перевірив заклинанням. Проте той, хто зараз спав у цьому наметі, був переконаний, що мені подібне навіть на думку не спаде.

— Алісо? — сонно прошепотів чарівник, розплющивши очі. — Уже моя черга?

— Так, — спокійно відповіла я. Тільки б не виказати себе!

— Тоді добраніч тобі, — усміхнувся він. Потім здивовано закліпав, коли побачив розстібнуту шубу, проте махнув рукою, застібнув ґудзики та вийшов із намету.

Я швидко пірнула під ковдри та згорнулася калачиком, розвернувшись обличчям до входу. Мені здавалося, що тепер я не зможу заснути. Але втома виявилася сильнішою, а зігріті чарівником ковдри швидко розморили. Проте й уві сні мене не полишала одна-єдина думка: чи справді цей чоловік — Ларгус Агердон?

* * *

Наступного вечора ми нарешті дісталися переправи на березі Ванагри та зупинилися ночувати на маленькому, але затишному постоялому дворі. Перше, що я зробила, це побігла до лазні, де просиділа не менше години. І так не хотілося покидати її та повертатися до реальності, проте іншого виходу не було. Я не з тих людей, які прокрастинують у таких ситуаціях.

Дочекавшись, поки чарівник засне, я тихо, наче миша, потягнулася до своєї торби. Витягла звідти захисний амулет, що рівно на п’ять секунд заблокує дію будь-якої спрямованої на мене магії, і тонкий кинджал.

— Один зайвий рух, і тобі кінець, — промовила я не дуже голосно, але чітко. Цього саме вистачило, аби чоловік, над яким я нависла, приставивши кинджал до його горла, прокинувся. Темно-карі очі були переповнені щирим подивом.

— Ти переконана, що я тобі не довіряю. І, певно, вирішила зробити все, щоб це справді було так? — нарешті проговорив він.

— Що посієш, те й пожнеш, — парирувала я. — Знай, я не відступлю від свого. Тож розповідай начистоту: хто ти? Вадим, так? Чи, може, його спільник? І що ти зробив із Ларгусом?

— Ти про що?

— Я знаю про твій пояс, — зопалу вигукнула я, сильніше притискаючи холодне лезо до його шиї.

— Он що ти маєш на увазі, — сказав він і полегшено зітхнув.

— Не грайся зі мною! — я ще більше розлютилася. — Кажи, хто ти і чому…

— Алісо, це справді я, Ларгус. А мій справжній пояс мага залишився в Адамареї, на шарнірній ляльці.

— Навіщо?

— Щоб мене не відстежили, — роздратовано випалив чарівник. — Може, ти все-таки прибереш ножа і ми спокійно все обговоримо?

— Не дочекаєшся. Обговорити зі мною все можна було ще в Адамареї, але з якоїсь причини ти цього не зробив. Отже, не факт, що зробиш і зараз. Тому це лезо навіть на міліметр не відсунеться від твоєї шиї, поки я не буду впевнена, що ти справді Ларгус. І зауваж, один зайвий рух, одна-єдина спроба атакувати мене чарами, і я не вагатимуся…

— А що робитимеш потім? Коли зрозумієш, що це був саме я?

— От переконай мене раніше, — вирвалося в мене твердо, хоча насправді думка про це мене жахала. Головне — не виказати емоцій, не дати йому зрозуміти, як мені страшно.

— Коли ти склала літню сесію після другого курсу і ніхто ще не встиг поїхати на канікули додому, Вадим улаштував тобі сюрприз — святкування дня народження. Ніхто зі студентів не знав про те, що саме на шістнадцятий день народження песиголовець перебив твоїх рідних. Усі радо аплодували та вітали тебе, коли ти зайшла до кімнати відпочинку. Вадим із садистським задоволенням дивився на те, як ти скам’яніла, мало не розплакалася і вибігла. Волю сльозам ти дала вже в підвалі гуртожитку, в маленькому темному куточку під трубами. Це була твоя особиста схованка, де ти намагалася зникнути, втекти від світу й виплакатися кожного разу, коли було боляче.

Кинджал затремтів у моїй руці, і я мало не поранила шию чарівника. Говорити було важко, але я змогла зібратися з силами.

— Це ще нічого не означає, — почула я власний голос. — Вадим міг простежити за мною після того випадку, а додумати решту було не складно. Розкажи щось таке, що міг знати лише Ларгус.

— Гаразд. Уперше ти поцілувалася з хлопцем у п’ятнадцять років, після першого побачення. Перед тим довго мріяла дізнатися: що ж це таке, оті поцілунки? Проте результатом була розчарована та навіть не розуміла, чого це люди їх так оспівують, тож більше й не цілувалася. Однак мені б хотілося вірити, що зі мною ти змінила свою думку, — додав чоловік із нахабною, іронічною посмішкою… із ТІЄЮ САМОЮ посмішкою! — Пробач, я дізнався про ці твої спогади, але не давав тобі знати. Імовірно, ти не хотіла, аби саме я довідався про такі делікатні речі. На жаль, тому воно, схоже, й вилізло на поверхню, коли ми зашивали проріху.

— Цього все одно недостатньо, — не поступалася я. — Визнаю, інформація вельми особистого характеру, проте і її у Ларгуса можна було частково вивідати.

— Хочеш сказати, я б таке комусь розпатякав? — обурився чоловік. — Може, ти ще й вважаєш, ніби я комусь розповів би, що тієї ночі в Зонаку ти…

Він прошепотів це тихо-тихо. Настільки, що я швидше прочитала ці слова по його губах, аніж почула їх… і тієї самої миті почервоніла, ніби вмилася буряковим соком.

Трясця! Стільки часу минуло після нашої першої ночі, і я вже навіть почала вважати себе дорослою дівчинкою, яка більше не червоніє, коли її коханий чоловік виходить з душу. Але виявляється, що від найменшого натяку на той маленький бісів конфуз усе одно соромно, хоч вішайся!

— Проте я сподіваюся, що ти про мене кращої думки і розумієш, що я не буду розповідати подібне, тож ця маленька страшна таємниця нашого інтимного життя залишиться між нами, — констатував крук із неприкритими нотками знущання. — Та й гадаю, що якби я таке ляпнув комусь, то ти мене точно потім прирізала б.

— Добре-добре, я вірю, що це ти, — зніяковіло прошепотіла я, нервово відклавши ножа якнайдалі. — Але навіщо тоді був увесь той цирк із поясом?

— Намагаєшся змінити тему? — хитро посміхнувся Ларгус. — Утім, я все одно не можу відповісти на твоє питання. Справа не в моїй довірі до тебе — вона як була, так і є непохитною. Але ніхто не має знати, що я покинув Адамарей. І єдиним способом зробити це було залишити пояс на шарнірній ляльці та домовитися з Канілою про прикриття. Якби я скористався магією, урядові провидці, які через надзвичайну ситуацію уважно стежать за магічною активністю в країні, обов’язково відстежили б поряд із твоїм поясом ще одного чаклуна — без пояса. Тоді все було б даремно, до того ж у нас би виникло чимало проблем. І те, що ти дізналася про цю мою хитрість, насправді дуже погано. Я не можу зараз розкрити тобі все як є — просто тому, що ти не повинна цього знати. Тільки так ти зможеш приймати рішення, які будуть правильними. Тож єдине, про що я можу просити тебе, це твоя довіра. Я можу покладатися на тебе та бути впевненим, що більше не прокинуся з приставленим до горла ножем?

— Так, пробач, — пролунав мій шепіт. — Я злякалася, що це не ти. Що весь цей час біля мене був хтось інший, наш ворог. Сама лише думка про те, що він…

— Ох, Алісо, — усміхнувся крук і грайливо мене обійняв. — Знаєш, я все ж щиро віритиму, що мої поцілунки ти ні з чим не переплутаєш.

* * *

Закута в кригу Ванагра ставала втричі небезпечнішою. Тож переправа нас двох разом із кіньми забрала пів дня.

На протилежному березі річки теж був постоялий двір. Але Ларгус вирішив не зупинятися тут на ночівлю, а одразу їхати далі.

Снігопад, який розпочався незабаром після того, як ми далі помандрували, з наближенням ночі переріс у люту хуртовину. І хоча ми намагалися підтримувати коней заклинаннями, тварини швидко втомлювалися та замерзали.

— Схоже, отаборитися доведеться серед степу, — вигукнув Ларгус. — За моїми розрахунками, до найближчого села ще далеко, через завірюху ми просуваємося надто повільно.

— А може, ще трохи проїдемо? — запропонувала я, намагаючись перекричати завивання очманілого вітру. — Раптом пощастить?

— Гаразд, — кивнув чарівник. — Ще година. Якщо за цей час не дістанемося Яблуневого саду, зупинимося.

Роздуми про те, навіщо Ларгус розпочав цю небезпечну мандрівку, допікали разом із морозом. Адже можна було просто переміститися кілька разів! Натомість він відклав усі свої справи голови Гільдії та вирішив кілька тижнів блукати степовими кучугурами. І все це при тому, що в нього й досі не було учня, без якого круки, згідно з кодексом своєї Гільдії, взагалі не повинні покидати Адамарей! Що ж він приховує від мене, чорт забирай?

Я подивилася вперед і від радості мало не розплакалася. Удалині, крізь нічну темряву та стіну оскаженілих сніжинок, пробивалися помаранчеві цяточки вогнів невеличкого села.

Щойно я увійшла з хурделиці до протопленого на совість постоялого двору, голова запаморочилася, а тіло потонуло у млосній хвилі. Ларгус теж ледве тримався на ногах. Не дивно, що коли ми опинилися в кімнаті, першим моїм бажанням було впасти на подушку й заснути. Але крук із суворим виглядом стягнув мене з ліжка та дав зрозуміти, що не дозволить мені спати, поки я не повечеряю.

Прогрівши кістки в лазні, я перевдягнулася у свіжий одяг (під яким сховала пояс мага, аби не видавати місцевим, що ми чарівники), і ми разом спустилися на перший поверх. Незважаючи на завірюху, в напівтемній залі шинку було доволі людно. Ми сіли за вільний столик і замовили гарячу печеню та підігріте вино зі спеціями. Завдяки слабкому світлу від щедро затоплених камінів і старенькому піаніно, на якому хтось грав спокійну мелодію, мене швидко зачарувала затишна атмосфера.

— Та все ж я дуже здивований, — зітхнув Ларгус, щойно пухкенька офіціантка побігла на кухню. — За моїми розрахунками, до Яблуневого саду було ще далеченько.

— Авжеж, приємна несподіванка, — усміхнулася я. — Нечасто доводиться радіти з того, що помилився.

— Ми вас чудово розуміємо, паняночко, — втрутився один із чоловіків, що сидів за сусіднім столиком. — Самі потрапили в завірюху й надибали це село. Хоча дехто й запевняв, що до нього ще довго їхати.

— У таку погоду легко схибити, — жартівливо образився молодик, який сидів поряд із ним. — Бо влітку я Яблуневий сад із заплющеними очима знайти можу.

— Ви й раніше тут бували? — поцікавилася я.

— І часто. Але влітку й навесні… ну, ще двічі ранньої осені. Подобається мені тут! Сьогодні я вперше побачив це село взимку і навіть не впізнав — зовсім не таке, як завжди.

— Іноді буває, — кивнула я.

— Куди ж ви прямували посеред зими? — спитав Ларгус.

— До містечка Дельтіс, що трохи південніше — там, де Ванагра впадає в Уравське море, — розповів третій молодик. — Один купець запропонував нам трохи заробити, доправивши якісь важливі для нього папери. А тепер хоч і зима, та гроші ніколи зайвими не будуть. Тим паче, що платить добре.

— А ви самі куди їдете такої пори? — запитав четвертий із компанії.

— До Фетесаріна, — невимушено відповів Ларгус. — У дружини брат скоро одружується, їдемо на весілля. Люба, що з тобою? — стурбовано поцікавився він, коли я несподівано закашлялася. Чортів стендапер, про такі фразочки попереджати треба!

— Мабуть, трішки застудилася, — пропищала я, намагаючись утамувати кашель.

— Нічого, зараз вип’єш вина зі спеціями, воно добре прогріває, — так само невимушено усміхався крук, і на відміну від наших співрозмовників я помітила цю посмішку шкідливого кота, який зробив чергову капость і вельми собою задоволений.

— Чого ж це він зі своїм весіллям не дочекався весни? — здивувався другий чоловік, чухаючи набите печенею пузо.

— А пес його знає, — знизав плечима Ларгус. — Мабуть, там уже дитинка, то й поспішають.

— Може бути, — усміхнувся той. — А самі ви, до речі, свою дитинку маєте? Чи може тільки збираєтеся заводити? — засміявся він. О так-так, ну куди ж у будь-якому світі та без репродуктивного тиску?

— Та оце працюємо над цим, — пролунав сміх Ларгуса у відповідь. — Але хтозна, може вона вже й там! Правда ж, мила? — додав крук і, весело обійнявши, поклав руку мені на живіт, а я знову закашлялася.

Ти в мене ще дограєшся. От паразит! Дограєшся!

Доки Ларгус не придумав чергового способу безсовісно мене потролити, саме вчасно нагодилася офіціантка із замовленою вечерею. Ставлячи тарілки на стіл, жіночка всміхнулася — широко, радісно та відкрито. Але її усмішка мене чомусь стривожила. Не знаю, чого в мене виникли такі емоції. Певно, я дуже втомилася та змерзла.

Поки Ларгус теревенив із мандрівниками, я, жуючи печеню, неквапно оглядалася. Окрім камінів, шинок освітлювали хіба що свічки на столиках. Тому по стінах часто пробігали нечіткі тіні, а гульвіс, які сміялися, попиваючи пиво, майже неможливо було розгледіти. Через те здавалося, ніби вони з жовтого воску.

Де-не-де на поличках над камінами були розставлені глиняні статуетки, ароматичні солі та вазони. На стінах висіло мисливське спорядження. Піаніно, що так чарівно грало, розмістилося біля протилежної від нас стіни — геть старе, з обдертою фарбою, проте з чудовим звучанням. Музика легко линула від нього невимушеним мажором…

Я завмерла, переставши дихати.

— А ви перші подорожні, яких ми тут зустріли, — просторікував молодик. — Решта місцеві.

— Воно й не дивно, — знизав плечима крук. — У цю пору року, та ще й за такої погоди, треба бути божевільним, щоб вирушити в дорогу.

— А влітку тут, навпаки, повно народу, тому такий великий постоялий двір і побудували — аж на три поверхи…

— Послухай, — ледь чутно прошепотіла я, смикнувши чарівника за рукав.

— Алісо, що сталося?

— Ця музика, що грає…

— Так, гарна.

— Але піаніно…

— То й що? Послухай, Алісо, мерщій доїдай і йди відпочивати. Бачу, ти зовсім втомилася…

— Ларгусе, он те піаніно, — напружено вимовила я, вказавши на музичний інструмент.

Крук повернув голову у вказаному напрямку, а за мить і сам закляк: музика й далі грала, проте за піаніно нікого не було.

— Мої вітання, — почула я над своїм вухом тихий шепіт — тонкий, ніжний, і безнадійно божевільний.

Щось торкнулося мого плеча. Щось в’юнке, холодне та дуже важке. Я завмерла, не в змозі й кліпнути. Тому й далі сиділа. Спостерігаючи за обличчями Ларгуса й решти відвідувачів, несподівано зрозуміла, що вони приголомшено витріщилися на мене з небувалим жахом.

Я ледве ворухнулася, й тіло почало сильно тремтіти. Нечуваними зусиллями примусила себе обернутися до того, що стояло в мене за спиною.

Шалені червоні очі й божевільна посмішка. Довге, трохи розпатлане чорне волосся, ніжна смаглява шкіра. Чорна з фіолетовим сукня красиво огортає струнку поставу. А тіло з ніг до голови обвивали змії! Великі та малі, вони звисали з її шиї, звивалися навколо талії та стегон, браслетами обплітали руки та ноги, перснями прикрашали кожен витончений пальчик.

— Що за дідько! — перелякано вигукнув один із відвідувачів. Вихопивши меча, він скочив із місця та кинувся на жінку, проте… вона спокійно подивилася на нього. Ніхто навіть крику не почув, коли бідолаха зненацька обгорів до кісток і розсипався гарячим попелом.

Майже одночасно з тим другий чоловік вихопив кинджал, який влучно кинув у голову моторошної красуні. Але за кілька сантиметрів від її ока ніж зупинився і, розплавившись, вилився на підлогу металевою калюжею.

Тим часом третій, не гаючись, стрельнув із прикріпленого до зап’ястя мініатюрного арбалета. Проте не встиг болт досягти цілі, як несподівано розвернувся, полетів назад і, влучивши в лоба чоловікові, вилетів з його потилиці. Бідолаха впав на підлогу. А за мить із рани на його лобі випнулася зміїна голова! Щойно виповзла перша гадюка, за нею одразу вип’ялася друга. Третя не стала й чекати, поки та вилізе, а сама почала, штовхаючись, прокладати собі шлях. Вони лізли з неймовірною швидкістю та повзли до четвертого подорожнього. Спочатку чоловік намагався кричати, топтати змій ногами, але вони покрили його з голови до п’ят. І всі, немов за командою, одночасно вкусили.

Від жахливої картини мене відволік крик останнього з молодиків. Він завмер на місці, не в змозі поворушити ногою. А по тій самій нозі, немов хижа ящірка, повзла розплавлена сталь, яка хвилину тому була кинутим у Королеву кошмарів кинджалом. Піднявшись по чоботу, речовина пропекла штанину та пірнула в почервонілу плоть. Чоловік закричав. А за кілька секунд з його очей, вух, рота й носа потекла кров. М’яко стукнувши, тіло впало на брудні дошки.

Заціпенілі, ми з Ларгусом стояли біля столика, тоді як жінка, навіжено посміхнувшись, наближалася до нас. Крок, іще крок, іще один… аж раптом зникла! Одночасно згасли всі свічки й каміни. У несподівано яскравому місячному сяйві, яке пробивалося крізь вікна, я роздивлялася «місцевих мешканців» — людські кістяки, старі ляльки та облізлі опудала лісових тварин, які завмерли, сидячи за столами з дірявими кухлями в руках.

Кожен крок по запиленій підлозі відбивався луною від обдертих стін. У шпаринах гнилих віконних рам час від часу свистів вітер.

— Ларгусе, як… — почала я й затнулася, бо, озирнувшись, побачила, що позаду мене крука не було. Я стояла посеред химерної кімнати зовсім сама. — Ларгусе! — знову покликала я, але почула лише зловісне шарудіння з темних кутків.

Мені захотілося замружитися, аби нічого не бачити. Але не встигла, тож помітила тіні, що різко мелькали на стінах. Єдине, що я чула, це звук власних кроків, який наповнював кімнату дзвінкою луною. Я йшла повільно, не в змозі втамувати тремтіння. Ненавиджу бути в таких місцях і в таких ситуаціях сама!

Кров застигла, коли я почула гучний гавкіт. Звідки тут собаки?

Не зупиняючись, я повільно оглядала кімнату й здригалася щоразу, коли помічала жваві тіні на стінах. Аж раптом одне опудало обернуло до мене голову й загарчало крізь почорнілі зімкнені зуби… Опудало старого облізлого пса! Гарчання ставало все голоснішим, аж поки не зірвалося в нестримний гавкіт, із яким опудало зіскочило зі свого місця і побігло на мене!

Закричавши, я розвернулася та помчала до найближчих дверей, які одразу ж зачинила на засув. Попереду був довгий коридор, а за стінами праворуч лунали тихі, але моторошні звуки. Ліворуч же я побачила невеличке віконце, що виходило надвір, впускаючи всередину блакитне місячне сяйво.

…Місячне сяйво? Цікаво, звідки йому тут узятися? Справді, спершу я не звернула на це уваги. Але ж коли ми прибули сюди, надворі була хуртовина.

Я підійшла до вікна та визирнула крізь навдивовижу прозоре скло. Але за ним не було хурделиці, кучугур і помаранчевих вогників села. Тільки непроглядна чорнота внизу та зоряне небо з повним місяцем угорі. А на склі промайнуло бліде відображення того, що стояло за моєю спиною!

Намагаючись стримати крик, я скочила вбік і розвернулася до неї. Маленька дівчинка зі сплутаним русявим волоссям, убрана в довгу білу сукню, абсолютно прозора та позбавлена барв. Єдина яскрава пляма на ній — це свіжа кров, якою перемазані рот, шия та комір сукенки. Босі ніжки не торкалися землі.

Не чекаючи, поки вона наблизиться, я зібралася та випустила в неї потік білого сяйва для гасіння Іскор Талпіра. Але вона ніяк не відреагувала. Не спрацювала й решта моїх заклинань, які я встигла створити. І про причину не треба було довго думати: я мала справу не з нечистою силою, це був ожилий кошмар.

Підкорившись страхові, я побігла коридором, де в кінці на мене чекало двоє дверей. Проте жодні з них я не наважувалася відчинити, бо з-за обох лунало тихе скрипіння, немов хтось із того боку шкрябав нігтями. Але дівчинка, що наближалася до мене, не залишала іншого вибору, тож я, глибоко вдихнувши, відчинила двері праворуч від мене… та побачила довгий порожній коридор, у глибинах якого майоріли тіні. Вони налякали мене, тож я вирішила глянути, що ховається за другими дверима, та тихо причинила ці. Але щойно обернулася, то побачила перед собою знавісніле скривавлене обличчя русявої дівчинки! Не стримавши крику, я одразу розвернулася до дверей і відчинила їх. Цього разу крик застряг у горлі: у коридорі юрмилися бліді мерці з чорною шкірою навколо очей і губ! Хитаючись, вони переступали через поріг і тягли до мене холодні руки з сильними та цупкими пальцями.

Скрикнувши, я розвернулася і, вже не звертаючи на дівчинку уваги, пробігла крізь неї до других дверей… і впала на землю, намагаючись зробити хоча б один подих! Тіло пройняло нечуваним, замогильним холодом.

Зненацька двері ліворуч, грюкнувши, відчинилися, і з них вискочив Ларгус.

— Обережно, не дай їй себе торкнутися! — гукнула я, зібравши сили, та підвелася.

Кивнувши, крук підставив плече, й ми разом забігли назад, зачинивши двері на засув. Попереду були сходи нагору.

Коли ми добігли до якоїсь кімнати на другому поверсі, Ларгус посадив мене в крісло.

— Дякую, мені вже краще, — прошепотіла я. — Що відбувається?

— Не знаю, — знесилено зітхнув чарівник. — І гадки не маю, що нам робити.

— Але ж…

Мене обірвала хвиля страху, яка накрила з головою, коли я почула шепіт, що супроводжував важке дихання, ніби ці звуки лунали над самісіньким моїм вухом:

— Краще б ти померла. А ще краще взагалі не народжувалася. Тоді всі вони були б живі.

— Ларгусе, ти чув? — злякано скрикнула я, одразу скочивши на ноги. — Чув цей шепіт?

— Так, — випалив крук, стискаючи кулаки. — Ніби я сам не знаю, що занапастив Тейна…

— Тейна? — перепитала я. — Ти почув?..

— Арра та Ділла так любили всміхатися. Та й твоя сестричка теж. А ваші батьки так раділи, милуючись її усміхом… Тобі варто було б просити в кожної людини, яку бачиш, пробачення за те, що така істота, як ти, існує в цьому всесвіті, — знову прошипів таємничий жіночий голос.

— А зараз він говорив?..

— Про те, що через мене Каніла втратила… — несподівано Ларгус похопився та, прикусивши язика, кинув: — Неважливо. Схоже, що в цьому шепоті кожен із нас чує саме те, що призначене персонально для нього.

— Або те, що давить на його особисті болючі мозолі, — припустила я, коли раптом мене знову наздогнав цей голос:

— Від тебе лише біди та нещастя! І ніколи нікому ти не принесеш нічого, крім лиха, бо твоя паскудна душа проклята!

Із коридора лунали важкі кроки. А десь здалеку тихо-тихо чулося цокання маленького годинника. Удар за ударом воно наближалося. За кілька секунд звук був таким сильним, що я ледве стримувалася, аби не затулити вуха долонями. Коли ж нервово замружилася, пролунав останній удар — так чітко та голосно, ніби годинник був у самісінькій голові.

— Ларгусе! — закричала я, але почула тільки дуже гучний удар власного серця. Коли я розплющила замружені очі, крука знову не було поруч. Більше того, я опинилася в геть іншому місці — у вогкій, холодній кімнаті без вікон.

Обернувшись, я не змогла навіть закричати. Вона стояла переді мною, потупивши погляд. Коли ж Королева кошмарів подивилася на мене, разом із шаленством у моторошних очах читалася нестерпна туга.

— Ви всі потвори, — схлипуючи, проговорила вона. — Жорстокі та безсердечні.

Варто було мені кліпнути, і жінка одразу зникла. Натомість я почула шепіт біля самого вуха, тоді як тендітні пальці ніжно ковзнули по моїй шиї до щоки.

— Я все знаю. Він сказав мені, що вона в тебе, — прошепотіла жінка, обережно проводячи нігтями по моєму обличчю. — Тому просто віддай її мені.

— Що віддати? — нарешті наважилася видихнути я і за мить упала на землю, збита з ніг сильним поштовхом.

— Хіба можна бути такою безсердечною?! — заридала жінка. — Спочатку ви забрали в мене його та підступно брехали, ніби не знали, що я не здамся, що я все одно його знайду! А тепер хочете переконати мене, що… які ж ви мерзенні істоти! Я ж усе знаю, усе знаю! Він мені розповів, і я йому вірю, тому що знаю: він кохає мене, щиро кохає, і завжди буде на моїй стороні! Тож негайно віддайте її мені! Я більше не можу чекати, не можу терпіти!

Вона вся тремтіла. Не в змозі встояти на ногах, Королева кошмарів опустилася на коліна та притиснула до обличчя напружені долоні. Її плечі здригалися від плачу.

— Хіба я страждала недостатньо? І за що ж? Скажіть мені, за що? — повторювала вона, ніби марячи. — Я обіцяла йому слухатися, і тоді в нас усе вийде… Але я не можу, я так хочу до неї. Віддай її мені, будь ласочка, віддай!

Дивитися на неї було боляче. Занадто боляче.

— Пробачте, але я справді не розумію, що ви маєте на увазі…

— БРЕХУХА! — заволала Королева кошмарів. Різким рухом її чіпка п’ятірня впилася в мій живіт та, ламаючи ребра, хижо розірвала плоть. Піднявши однією рукою, вона люто жбурнула мене. Я спиною вдарилася об кам’яну стіну і впала на землю, наче зламана лялька.

— Запам’ятай, я не здамся, — злісно просичала вона, підійшовши до мене. — Для тебе всі жахіття тільки починаються. Врешті-решт, ти мені її однаково віддаси.

Вона пішла. Не просто зникла, щоб з’явитися десь поруч, справді пішла кудись далеко, без наміру повернутися до цього місця. Проте я все одно не припиняла тремтіти: від страху, холоду та болю, який розривав мене з кожним подихом.

Не можу сказати, скільки часу я так пролежала. Навіть не знаю, коли стулила очі та провалилася в забуття. Отямилася, лише коли почула голос Ларгуса. Він щось говорив та обережно трусив мене за плечі.

— Це ти… — знесилено вимовила я.

— Так, Алісо, — стурбовано проговорив Ларгус. — Не рухайся. Я наклав кілька заклять, вони мають трохи вгамувати кровотечу та послабити біль. Тримайся, я перенесу тебе. Схоже, все закінчилося. Головне, аби вона не повернулася…

— Не повернеться, — зітхнула я. Не знаю, звідки в мене взялася ця впевненість, але я була переконана.

Хоча Ларгус підняв мене дуже обережно, по тілу прокотилася нова хвиля нестерпного болю. Я повернулася до реальності за кілька хвилин після того, як крук умостив мене напівлежачи на дивані в теплій світлій кімнаті, підклавши подушки під спину.

— Шкода, що я свого часу не пішов на медичний, — промовив чарівник, риючись у торбинці. — Але зроблю все, що можу. Оброблю рани та перев’яжу тебе. Я не знаю складних медичних заклинань, які могли б повністю тебе знеболити, тож доведеться потерпіти.

У відповідь я кивнула, і чарівник почав перев’язку. Через біль я знову втратила лік часу. Коли ж отямилася, то зрозуміла, що Ларгус сидів поруч і гладив мене по щоці. Напевно, після цього я заснула. Розплющивши очі, побачила сонячне світло, яке вривалося в кімнату через вікно.

— Час вирушати, — повідомив Ларгус. — Хоч Королева кошмарів і пішла звідси, та краще нам тут не затримуватися. Тепер у нас буде повно проблем, але грець із ними. Я перенесу тебе до найближчого міста, а сам повернуся по коней і речі. Потім плануватимемо повернення до Адамарея та міркуватимемо, як бути далі. Аби ж лише…

— Не можу з цим погодитися, — перебила я. — Ми стільки всього пройшли, і ось…

— Алісо, зараз не час для геройства! У тебе ребра зламані, ти не зможеш подолати пів країни. Не сперечайся, будь ласка.

Аби вгамувати бурю моїх емоцій, чарівник узяв мене на руки та виніс із кімнати. Незабаром ми опинилися біля вхідних дверей.

— Якого біса, — прошепотів крук, отетерівши.

Перед нашими очима відкрився мальовничий краєвид засипаних снігом гірських вершин!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

Запечатане минуле

Ларгус не хотів залишати мене саму, та ще й у цьому загадковому будинку. Проте піти разом із ним на розвідку я не могла. Тим паче, було очевидно, що Королева кошмарів не збиралася мене вбивати. Навіть отримані рани, найпевніше, — результат емоційного пориву, який вона не стримала. А судячи з її слів, усі події минулої ночі були лише її ініціативою, яка йшла врозріз із планами Вадима. Усе свідчило про те, що моя смерть йому поки не потрібна.

Зваживши на всі мої доводи, Ларгус відніс мене назад до кімнати. Підкинувши дров до каміна, пішов оглядати місцевість. Коли ж за кілька годин він повернувся, за ним увійшли троє шубінів із ношами.

— Маю гарні новини, — повідомив чарівник. — Тут неподалік є річка. Спустившись униз течією, я натрапив на маленьке містечко під назвою «Гергліг». Угадай, де ми, — прошепотів Ларгус.

— Здивуй мене.

— Чертерські гори, близько двохсот свагів від даранського кордону.

— Овва, — присвиснула я.

— Тут справді є що обговорити, але не зараз.

Поки ми розмовляли, шубіни підготували ноші, куди Ларгус обережно мене поклав.

— А далеко це містечко? — поцікавилася я.

— За годину будемо там, — запевнив один із шубінів.

— Слухай, пропоную тобі накласти на себе сонне закляття, — зітхнув крук, схилившись наді мною. — Так ти не мучитимешся через біль під час транспортування. Із такою травмою це буде найкращим варіантом.

— Певно, ти маєш рацію.

— Не хвилюйтеся, — сказав один шубін. — У нашому містечку дуже хороша лікарня, вся округа до нас їздить. Магів-медиків, звісно, немає, але на ноги ми вашу дружину швидко поставимо.

— Тоді побачимося завтра вранці, — усміхнувся Ларгус.

У відповідь я кивнула та створила заклинання, яке занурило мене в глибокий сон.

* * *

Дія чарів закінчувалася м’яко. Я виринала зі сну з приємною легкістю, а ще приємніше було відчувати під собою зручне тепле ліжко. Проте остаточно усвідомити своє щастя я змогла, коли вдихнула повітря і не відчула гострого болю.

— Бачу, ви вже приходите до тями? — почувся приємний жіночий голос. Перед очима все розпливалося, але я вловила силует молодої медсестри, яка сиділа біля мого ліжка. — Наші лікарі зробили все необхідне. А я приготувала для вас хорошу знеболювальну настоянку.

— Вона правду каже, настоянка справді дієва, — добродушно сказав кремезний лікар, який щойно підійшов до мене. — У нашої Ламмі до них справжній хист.

— Ви мене захвалюєте, — сором’язливо засміялася жінка. Зір потроху повертався, і перше, що мене зацікавило, — це раса медсестри. У неї очевидно не комплекція шубінки — занадто струнка, плечі вузькі, шкіра трохи смаглява, а кінчики волосся, схоже, зелені. Проте ми в містечку серед Чертерських гір, а тут, загалом, живуть саме шубіни, мавок небагато.

— Ви не місцева? — поцікавилася я в медсестри, слабко кліпаючи.

— Напевно, — кивнула жінка та підвелася, аби підійти до столика з медикаментами.

— Ламмі живе в нас уже кілька років, — пояснив лікар. Підійшовши ближче, він простягнув мені склянку з настоянкою. — Ми знайшли її пораненою в горах і виходили. Вона зовсім нічого не пам’ятала, лише марила щось про те, що її сюди приніс дракон, — засміявся шубін. Зір остаточно повернувся, і тепер я чітко бачила його. — Але вона виявила чималий хист у медицині, тому ми залишили її працювати в лікарні медсестрою.

Лікар відійшов, і я знову побачила жінку, яка стояла спиною до мене саме біля столика з ліками. Зібране у хвіст волосся було довге, темно-шоколадне, трохи кучерявилося. Коли вона розвернулася до мене, я побачила великі яскраво-зелені очі з довгими віями.

— Ось, випийте ще цей відвар, — сказала красуня. — Ви втратили багато крові, а він допоможе швидше її відновити. З вами все гаразд?

Я не могла вимовити жодного слова, не могла поворухнутися, навіть кліпнути. Тільки губи тремтіли, намагаючись вимовити хоча б один звук.

Переді мною стояла Фандора.

Ларгус намотував кола по палаті, а я, не встаючи з ліжка, мовчки за ним стежила.

Вони знайшли її неподалік містечка майже п’ять років тому, ледь живою. Живіт було пробито ножем. Життєво важливі органи не постраждали, проте вона втратила дуже багато крові. Окрім того, на тілі знайшли сліди від бойових заклинань, якими її атакували. На промоклому одязі та під нігтями залишився річковий мул. Коли ж після трьох місяців жінка, врешті-решт, опритомніла, то нічогісінько не пам’ятала.

У неї не було жодних документів, а всі спроби встановити її особу зазнали невдачі. Як пояснив головний лікар, вони розсилали зроблені олівцями портрети незнайомки по всій окрузі, та не здогадувалися, що ця жінка могла прибути з центральних районів Ануари. Навіть припускали, що це може бути рабиня, яка втекла з Дарани.

Жінка виявилася доброю та приємною, до того ж мала хист до лікування травами. Тому її залишили жити при лікарні та навчили тонкощам роботи медсестри.

Дізнавшись від Ларгуса, що медсестричка Ламмі насправді є одним із найкращих магів Ануари, шубін на пів години випав із реальності, попиваючи заспокійливу настоянку.

Але тепер постало питання: що робити з Фандорою? Поки ми нічого їй не говорили, але вона, відчувши, що щось не так, уже панічно тремтіла в сестринській. Годину тому я встановила маскувальний бар’єр і Ларгус обстежив її чарами. Результат нас чимало здивував: хтось намагався атакувати мавку розривними заклинаннями, які мали б перетворити її мозок на пюре. Однак чомусь цього не сталося! Фандору лише трохи зачепило, унаслідок чого настала амнезія.

— То її пам’ять можна повернути? — обережно запитала я, найбільше боячись, що Ларгус скаже «ні». Адже це означатиме, що талановита знахарка все ж померла п’ять років тому. Разом із дружиною Каріла. І хоча це досі та сама Фандора — її характер, звички, темперамент, та без своїх спогадів усі ми для неї втрачені, як і вона для нас. Коли ще мені принаймні можливо налагодити з нею колишні стосунки, то для їхніх із Карілом буде фатальною втрата багатьох років найрізноманітніших випробувань, які загартували їх нерозривні вузи.

— Можна, — врешті-решт, відповів Ларгус. — Усі спогади Фандори досі там, у її голові. Та щось їх сильно заблокувало. Це ніби велика замурована кімната, заповнена речами. Якщо ці блоки зняти, спогади мають повернутися. Щоправда, гадки не маю, як її психіка відреагує на такий шок.

— У будь-якому разі ми маємо спробувати. Ти зможеш це зробити?

— Напевне. Але тут питання в іншому. Не хотілося б засвітитися, коли вже ми отримали шанс довести справу до кінця, більше того, опинилися біля місця призначення. Проте… ми без допомоги заклинань за одну ніч перемахнули через пів країни. Тому є шанс, що ті, хто відстежують твій пояс, ще кілька днів не второпають, куди ж ти поділася. А отже, не зможуть зафіксувати і моє заклинання…

— Хвилиночку! — перервала я. — Ти сказав, вони відстежують МІЙ пояс? Тобто стежать саме за мною, за моїми пересуваннями? Не за активністю магії на території усієї Ануари, а саме за чарами поблизу мого пояса?

— Послухай, я вже казав, що не можу тобі дечого розповісти, — сказав Ларгус, сівши на стілець біля мого ліжка. — Що менше ти зараз знатимеш, то буде ліпше. Наразі для нас головне — повернути пам’ять Фандори. Поки ми тут, ти не світилася, тебе досі не знайшли. А отже, і заклинань крука тут не помітять. Саме тому все слід зробити якнайшвидше — дорога кожна година.

— Гаразд, посперечаємося потім, — погодилася я.

Головний лікар привів до нас Фандору. Вона вже й не сумнівалася, що раніше була якнайменше злочинницею, оголошеною в міжнародний розшук і засудженою до смертної кари.

— Будь ласка… — прошепотіла вона й затнулася.

— Не бійся, все гаразд, — я дружньо всміхнулася, намагаючись заспокоїти мавку. — Точніше, все неймовірно погано… Але те, що ми знайшли тебе, мало не єдина хороша новина за останні кілька місяців.

Спантеличена Фандора сіла на приготоване для неї м’яке крісло. Ларгус став позаду неї, розтираючи собі долоні.

— Пан або пропав, — зітхнув крук і приклав руки до скронь мавки.

Не було сліпучих спалахів чи яскравих ореолів. Лише кілька маленьких енергетичних розрядів потягнулися від пальців Ларгуса до голови Фандори. Деякий час жінка нерухомо сиділа з широко розплющеними очима. Вона не змінила пози, навіть коли крук, закінчивши, відійшов від неї та сів на край мого ліжка.

— Вона…— прошепотіла було я, коли раптом мене перебив переляканий крик мавки. Немов очманіла, Фандора скочила з крісла та, схопившись руками за голову, голосно кричала.

— Ламмі, що з тобою? — схвильовано вигукнув лікар і спробував підійти до дівчини, але вона відсахнулася.

— Фандоро, заспокойся, просто… — заговорив Ларгус.

— Фандора… — зненацька прошепотіла мавка та зомліла.

Її поклали в моїй палаті на сусіднє ліжко. Минала вже п’ята година, а вона й досі не отямилася.

— Зрештою, у такій реакції немає нічого дивного, — промовив Ларгус. — І це зовсім непоганий результат. Гадаю, Фандора опритомніє, щойно її підсвідомість дасть раду тому, що на неї нахлинуло.

— Головне, аби вона знову так не зреагувала, коли ми розповімо їй про події останнього часу, — нервово всміхнулася я.

— Твоя правда.

— Усе-таки мене ось що дивує: як і чому ми опинилися саме тут? Саме неподалік від нашого місця призначення, та ще й біля того самого містечка, куди загадковим чином потрапила Фандора? Такі «вдалі випадкові збіги обставин» бувають хіба в дешевих пригодницьких романах. Тому все це мене чимало насторожує.

— Надто, коли врахувати те, що з самого початку нам намагалися завадити, — додав Ларгус. — Нізащо не повірю, ніби людина, яка кілька років вела таку тонку гру, може діяти настільки нелогічно.

— А що, коли, крім нас і Вадима, є ще якийсь гравець? — припустила я. — І тримаючись у тіні, він якось вплинув на Королеву кошмарів, аби та напала на нас і закинула сюди? До того ж спланував усе це вже дуже давно, тому й подбав, щоб Фандора опинилася саме тут?

— Звучить неймовірно, але ми зараз маємо справу з Королевою кошмарів, тому будь-який варіант не можна відкидати.

— Цікаво ось що: перш ніж розмазати мене по стінці, ця жінка вимагала, аби я щось їй віддала. І здається, я здогадуюся, чого їй треба.

— Уважно тебе слухаю, — нашорошив вуха чарівник.

— У снах, які я колись бачила в гілках дерева Застиглочасся, фігурувала маленька дівчинка. У першому сні вона була вже майже підлітком, а в другому — немовлям. Проте це точно була одна й та сама дитина: з чорнявим волоссям і червоними очима без зіниць. Окрім неї, в обох снах був чарівник, очевидно, її батько. У першому сні він, а в другому й сама Королева кошмарів називали дівчинку Аккамірою. Це її дитина… або, принаймні, вона вважає її своєю дитиною.

— Донька Королеви кошмарів?

— Можливо. У будь-якому разі вона дорожить цією дитиною, конче прагнучи її знайти. Імовірно, саме на цьому грає Вадим. Вона переконана, що ця дитина в нас, і лише Вадим допоможе її повернути. Окрім того, він просто-таки майстер-серцеїд, оскільки Королева кошмарів переконана, ніби він щиро її кохає.

— Що? — аж удавився Ларгус. Схоже, з усього саме ця новина здивувала його найбільше. — Задурити голову Королеві кошмарів? Як таке можливо? Хто він узагалі такий?

— Аби ж я знала, — простогнала я. — Мене теж ці висновки вибили з колії. Проте все логічно, і ймовірно, якби останні дні не були такими насиченими, я б помітила це значно раніше. А так… ось тільки-но, здається, у мене в голові трохи прояснилося. Перші здогадки з’явилися ще тієї ночі, коли на нас напав мамун. Але ти тоді мене вирубив, і мої думки пішли іншим руслом.

— Однак дещо незрозуміло, — задумався чаклун. — Причина, з якої Рафтан Санкор про цю дитину не згадав у своєму літописі. Та найголовніше, чому він це приховав? Якщо проаналізувати розказану ним історію, стає зрозуміло: події описані дуже детально, але про причини ані слова. Вони напевне були відомі, та про них промовчали.

— Можливо, це зробили через те саме, через що й ви утаємничували найголовніше про Стіну Санкора?

— Але ми зберігали цю інформацію хоча б у засекреченому вигляді.

— Можливо, Санкор теж зберіг, — припустила я. — Думаю, ми дізнаємося це, коли знайдемо храм неподалік Даратера, про який говорилося в тому сні. Аби ще його знайти…

— Здається, я знаю де він, — зненацька почула я і ледве втрималася, щоб, наплювавши на рани та зламані ребра, підбігти та щосили обійняти Фандору. — Гадаю, саме тому Вадим спробував мене вбити.

— Вадим?! — одночасно прокричали ми з Ларгусом.

— Так, — зітхнула мавка, повільно підводячись. — Знаєте, я страшенно зла, і мені є що розказати. Але історія буде довга… тому, для початку, привіт, — усміхнулася вона, та підійшовши до мене, радісно обійняла.

— Мене дуже здивувало те, як наполегливо Вадим із першого ж дня набивався в друзі лідерові експедиції, — почала Фандора, зручно вмостившись у кріслі. Уже була четверта година ночі, але про сон ми зовсім забули. — Та по-справжньому я була спантеличена, коли приблизно за сотню свагів від Даратера несподівано змінився маршрут. Лідер експедиції проігнорував усі мої зауваження, що так ми зробимо великий гак, та ще й навіщось заліземо в гори. Нічого не пояснюючи, він лише сказав, що це важливо. Проте поведінка Вадима позбавила мене будь-яких сумнівів щодо ініціатора такого кроку.

Ми зупинилися, як не дивно, саме в тому місці, де на мапі був пік цього гаку. Коли всі полягали спати, Вадим чатував першим. Я вдала, ніби заснула, і згодом почула, як його кроки віддаляються. Кілька хвилин ішла за ним назирці, поки не втратила з поля зору. Шукаючи його, я натрапила на печеру, із якої він незабаром вийшов, зіткнувшись зі мною. У його руках був невеличкий згорток, і очевидно він приніс його не з табору, хоча спочатку це й заперечував. Я спробувала натиснути на нього та вивідати, чому ж він напросився в цю подорож, для чого змінив маршрут і що знайшов у тій печері.

А далі почалося те, чого я зовсім не очікувала. Він атакував мене заклинаннями! І його чимало здивувало те, що я одразу ж не померла. Утім, він вирішив уладнати цю невеличку проблему власноруч, штрикнувши мене ножем у живіт. Потім просто скинув у гірську річку, яка текла неподалік від печери. На той час я вже нічого не усвідомлювала. Не знаю, скільки мене несла течія, як довго я намагалася борсатися, триматися на плаву й коли знепритомніла. Єдине, що змогла згодом згадати, це дракона зі смарагдовою лускою та вогненно-червоними очима, який ніс мене у своїх кігтях високо над землею. Марево тривало зовсім недовго. Отямилася я лише за кілька місяців у цій лікарні. Тут і промайнули майже п’ять років мого життя. П’ять років, які я могла працювати на улюбленій роботі, бути разом із Карілом, народити дитину… Я втратила цей дорогоцінний час через отого вилупка. Тепер хай і не розраховує на милосердя.

Фандора заплющила очі та кілька разів глибоко вдихнула.

Тоді настав наш час уводити її у курс справ. Я залишила розповідь Ларгусові — нехай він сам вирішує, що саме можна розказати. Сама ж тим часом лягла зручніше та задумалася.

Дракон? Звучить занадто неймовірно навіть для ситуації, у якій усі ми опинилися. Перевертні зникли чотири тисячоліття тому, звідки їм узятися? І віверни — результат змішування крові драконів і тигрів — теж пішли в історію після чистокровних. Так само, як рухи, що з’явилися від змішування крові драконів і феніксів, а також саламандри — діти феніксів і тигрів. Але що ж тоді бачила Фандора? Просто марево? І як же, чорт забирай, вона тоді потрапила на берег річки, яка так далеко від тієї, куди її скинув Вадим?

— Дідько, невже ніхто не сказав цьому засранцеві, що він трохи опрутнів? — нервово засміялася Фандора, коли Ларгус закінчив свою розповідь. Схоже, їй зараз краще випити ще трохи заспокійливої настоянки.

— Саме збираємося йому це пояснити, — запевнив крук. — Ти зможеш провести нас до тієї печери?

— Звісно.

— Тоді ми вирушимо туди, щойно Аліса стане на ноги. Фандоро, те, що ми знайшли тебе, це не тільки радість від того, що ти жива. Це ще й величезна удача, адже в нас на дошці з’явилася фігура, про яку ворог і не здогадується. І якщо він тебе не виявить, ми зможемо зробити несподіваний хід. Але перш ніж ти почнеш по-справжньому діяти, слід завершити нашу подорож. Скажи, я можу покладатися на тебе як на медика?

— Авжеж, — кивнула мавка. — Після зняття блоків я згадала все, що знала до атаки Вадима, так само чітко, немов цих п’яти років і не було.

— Отже, ти зможеш підняти Алісу?

— Доведеться трохи напружитися, але зможу. Хоч я і знахарка, проте загальний курс магічної хірургії теж проходила, а для нашого випадку цього має вистачити. Зараз головна проблема — зламані ребра. Я можу прискорити процес зрощування кісток і скоротити необхідний для цього час до тижня. Якби я мала необхідне обладнання та медикаменти, термін можна було б скоротити вдвічі, але обійдемося тим, що є.

— Чудово, — задоволено усміхнувся Ларгус. — Тоді за тиждень вирушаємо далі.

* * *

Ніколи б не подумала, що щиро радітиму можливості чхати і не кричати від різкого болю! Минав четвертий день лікування у Фандори, і до повного одужання було ще далеченько, та почувалася я значно краще.

— Бачу, Вадим тебе справді обожнює, — зітхнула мавка, накладаючи нові пов’язки з лікувальними мазями. — Так добренько тебе пом’яти…

— Не впевнена, що Вадим причетний до цього, — замислившись, промовила я. — Мені здалося, що він узагалі не знав про цю витівку Королеви кошмарів. Більше того, наша поява тут теж не входила в його плани. Але вона чомусь вирішила, що ми маємо дістатися храму, і зробити це якнайшвидше.

— Припускаєш, що наші вороги не домовилися між собою?

— Не зовсім, але щось у цьому є. Вона робить усе, що він їй накаже, бо вірить: так до неї повернеться та дитина. Окрім того, Королева кошмарів переконана в щирості Вадима. Однак цього разу щось пішло не так, як він розраховував. Ця жінка впевнена, що в храмі ми знайдемо важливий фрагмент мозаїки, вірогідно, щодо цієї дитини. Та Вадим не хоче пускати нас туди, впевнений, що ми можемо отримати небезпечну для нього інформацію.

— Теж правда, — кивнула мавка. — А знаєш, що найдивніше: він звільнив її так давно, вже заявив про себе вбивством Тейна та винищенням двох сіл. І крім цього, більше жодних дій. Адже в нього є Королева кошмарів і навіть сила крука, чого йому чекати? Очевидно, має бути якась причина. Можливо, ця причина була в згортку, який він виніс із того храму п’ять років тому.

— Навряд чи ми дізнаємося про це в печері, згортка там уже давно немає. А от щодо решти картина може прояснитися.

— Довідаємося, коли дістанемося туди… скоріше б уже, — незграбно усміхнулася Фандора. Закінчивши перев’язку, вона почала швидко все складати. Та раптом опустилася в крісло. — Дивно якось. Я так довго сиділа на місці, а тепер ця жага бігти куди завгодно, тільки б швидше. І водночас так страшно зробити хоча б крок, бо розумію, як все могло змінитися за цей час.

— Одне не змінилося, — я спробувала підбадьорити її. — Він досі кохає тебе, Фандоро. Каріл так і не прийняв твоєї смерті, усі ці роки він вірить і чекає на тебе, ні на мить не забуваючи…

— А я забула, — гірко схлипнула жінка, сховавши обличчя в долонях. — Так, забула про нього — найдорожче в моєму житті. Не здогадувалася про його існування, навіть у снах не бачила! Зо три роки тому до мене залицявся один чоловік, і я мало не піддалася його почуттям — просто дивом якимось відмовила. А якби… якби не відмовила? Якби на той час, коли ви знайшли мене, у мене вже були б стосунки з кимось іншим? Через це мене весь час трусить і холодним потом обливає. Я ж могла зрадити чоловікові, якого кохаю понад усе! — не витримала Фандора та розплакалася. — Знаєш, напевне, боги в нашому світі таки є, і якийсь за мною пильно приглядає, раз за всі п’ять років цього не відбулося. Бо якби щось сталося… я не змогла б жити з цим. Наклала б на себе руки.

— Фандоро… — у мене аж клубок підступив до горла.

Не звертаючи уваги на біль, я підвелася з ліжка та сіла на підлогу поряд із кріслом, де сиділа мавка.

— Тобі не можна вставати, — знесилено прошепотіла вона, та я відмахнулася.

— Не варто про це думати, — заговорила я та взяла тонку руку Фандори, яка не припиняла тремтіти. — Важливо лише те, що цього не трапилося. І гадаю, це не просто так. Бо хоч ти нічого й не пам’ятала, та в глибині душі відчувала щось. Саме тому за п’ять років дивовижна красуня із золотим серцем так і залишилася одна. Не слід забувати найважливішого: ваші з Карілом почуття, ваші стосунки, які пройшли вогонь і воду. Ви незабаром знову будете разом, чуєш? Тільки це має значення. Тільки те, що ти відчуваєш до нього. Тому не картай себе. Те, чого врешті не сталося, не причина для мук совісті.

— Розум говорить мені те саме, проте біль не вщухає, — похитала головою жінка. — А разом із ним і гнів. Ніколи не уявляла, що відчуватиму таке… але ось воно! Цей хробак у мене всередині швидко росте. І такого ніколи б не було, якби не одна-єдина людина на ім’я Вадим Корсаров. Як же я мрію розірвати цього виродка!

— Фандоро, послухай, — несподівано серйозно прошепотіла я. — Що б не сталося — нізащо, за жодних обставин не давай цим почуттям заволодіти тобою.

— Це складно.

— Так, неймовірно. Але найважливіше на світі. Твоє серце світле, не дай темряві вчепитися в нього. Інакше вона отруїть тебе та все твоє життя, зробить його нестерпним. І щонайгірше, відчиститися від неї буде навряд чи взагалі можливо — вона занадто липка, слизька, масна. Це немов спіраль, вир: кожен наступний виток менший за попередній. Із кожним новим обертом ти все швидше та швидше опускаєшся вниз, до абсолютної чорноти. І вибратися з цієї безодні все важче та важче. Тому краще вхопися за все найчистіше у своєму серці та вибирайся з цього чорторию, допоки тебе не затягнуло, не почало руйнувати злістю. Адже потім, навіть якщо й схочеш вибратися, то не факт, що зможеш! Тож борися за себе зараз, бо маєш заради чого.

Не чекаючи відповіді, я обережно встала з підлоги та повернулася в ліжко. Не до кінця зрощені кістки розривали мене болем, проте він був якимось дріб’язковим і несуттєвим порівняно з Фандориним.

* * *

— Алісо, хутчіше, — почула я голос Фандори, який лунав знадвору. За хвилину я закінчила збори.

Після мого одужання настав час діяти за планом Ларгуса. Ми з Фандорою спочатку маємо переміститися до храму в печері. А обшукавши його, вирушити до Даратера, де й дочекатися Ларгуса. Сам крук тим часом переведе туди коней і наші речі. Що буде далі — він пообіцяв розповісти пізніше.

— Ламмі, мені важко повірити, що ти покинеш нас… — прошепотів головний лікар настільки жалісно, що мені здалося, наче він ось-ось розплачеться.

— Мене звати Фандора, — різко перервала мавка. — Фандора Ернасс. І на мене вже майже п’ять років чекає мій коханий чоловік. Тому щиро дякую за все, але я маю їхати.

Нічого не сказавши, шубін розпачливо опустив голову та поспіхом зайшов до лікарні, а Фандора тяжко зітхнула й почала нервово ритися в торбинці. Невже…

То ось чому вона така жорстка з цим лікарем. Просто зриває на ньому злість, хоча насправді звинувачує саму себе. Налякана та розгублена через зраду, якої не сталося, але до якої було близько.

Страшно й уявити, як вона картала себе всі ці дні. Добре, що сьогодні ми їдемо звідси, і вона більше ніколи не побачить цього чоловіка. Шкода, що через мої рани ми не мали змоги забратися звідси раніше — одразу ж після того, як повернули їй пам’ять.

— Будь обережна, — прошепотів Ларгус. Несподівано крук підійшов до мене та міцно обійняв. — Із тобою буде Фандора, але в мене все одно серце не на місці. Ти так довго будеш далеко.

А й справді. Я враз усвідомила, що ми з Ларгусом не побачимося десь тиждень. Звісно, перед цим нам доводилося розлучатися на цілі місяці, роки… Та й коли я, працюючи над перекладами літописів Санкора, жила в його домі, він також не кожного вечора повертався. Але останнім часом ми кожного дня, кожної хвилини були разом, і я до цього вже звикла.

— Зі мною все буде гаразд, — я силкувалася всміхнутися. — Головне, себе бережи. На відміну від нас, ти залишаєшся один. Навіть вартувати ночами буде нікому…

— Не бійся. Я виставлятиму захисні заклинання, маскуватимуся чарами — така слабка магія не привертатиме уваги урядових провидців. А пояса в мене немає, тож на мене як на мага не звернуть уваги.

— Якщо хтось дізнається, що ти вирушаєш у таку путь не те що без учня, а взагалі сам…

— Саме тому ніхто про це й не дізнається, — натягнуто всміхнувся крук. — Зрештою, за найменшої небезпеки я одразу переміщуся до Даратера, і якщо мене після того засічуть — подумаю над тим, як викрутитися. Але свою безпеку я ставитиму на перше місце, обіцяю.

— Ловлю на слові.

— Згодом я все тобі поясню, і ти зрозумієш, чому зараз ми чинимо саме так. А поки вирушай до храму. Покладаюся на тебе.

— Я не підведу, — пообіцяла я.

Не пам’ятаю, хто з нас почав цей поцілунок, а хто відповів. Знаю лише, що відірватися один від одного було нестерпно, як і вислизати з теплих обіймів та відпускати його руку.

— До зустрічі, — наостанок прошепотів Ларгус.

Не обертаючись, я підійшла до Фандори, яка саме здивовано кліпала очима, та взяла мавку за руку. Вона була без пояса, який можна відстежити, до того ж про її присутність тут ніхто не знав. Я ж, маючи можливість брати енергію з будь-якої стихії, завбачливо поповнила резерви магічної сили із землі — стихії, з якої Фандора черпала силу. Без зв’язування поясів поєднувати сили для заклинання було трохи складніше, проте немає нічого неможливого. Тому я передавала їй свою силу, щоб вона перемістила нас обох, до відомого їй входу в печеру. Завдяки всім цим маніпуляціям заклинання двох магів стихій мало справити майже таке саме енергетичне збурення в просторі, як і створене одним чарівником. Навіть якщо мій пояс уже відстежили, це не викличе підозр.

Я не витримала й озирнулася. Крук дивився на мене й усміхався. А потім мене перенесло заклинання Фандори.

— Оце так несподіванка, — спантеличено зітхнула мавка. — О Стихії, та я й подумати не могла!

— Ти про що? — здивувалася я, аж раптом прозріла.

Ну звісно, ми ж із Ларгусом не розповіли їй, що тепер разом! За весь час, який я провела в лікарні, ми воркували лише наодинці, а на людях стримувалися. Мабуть, у Каріла та Фандори навчилися. То й не дивно, що в неї не виникло жодних підозр.

— А… ну так, — я винувато захихотіла.

— Ох ти ж дідько, я цілий тиждень була з вами, і тільки зараз… — нервово засміялася мавка. — То цю каблучку на твій палець?.. Ти ж іще Гайлінова?

— Так, поки ще Гайлінова, — я трохи зашарілася.

— А я все думала, чому ж у вас із Фамалом так не клеїться, — вона схопилася за голову. — То ти вже тоді ним марила? А я навіть і не знала! Хоча, якщо пригадати твій перший Зимовий бал, то вже тоді в мене мали б з’явитися підозри… Дідько, даремно ми з Карілом свахами найнялися. І як давно ви разом?

— Із цієї осені.

Схоже, моя відповідь здивувала Фандору ще більше.

— Як? Малі, чому так довго? — вигукнула вона та знесилено сіла на камінь.

— Складно пояснити, — зітхнула я, а за мить посумнішала. — Можливо, усе б сталося й раніше, але незабаром після твого зникнення Ларгус, закривши проріху між світами, поїхав усувати аномалії, які виникли внаслідок її активності. Тож наступні чотири роки ми з ним і не бачилися. Утім, можливо, що якби не одна делікатна особливість заклинання для ліквідації проріхи, ми так до скону й тужили б один за одним, сидячи в протилежних кінцях країни. Загалом, це довга історія. Тому, якщо хочеш, я розкажу її, але згодом. Доки ми чекатимемо на Ларгуса в Даратері, у нас буде достатньо часу.

— Гаразд, — кивнула мавка.

— Тоді ходімо, врешті-решт, у цей храм, — я махнула рукою в бік добре замаскованого входу до печери.

Ми чудово розуміли, що йдемо в місце з особливою стародавньою енергетикою. Тож, щоб скористатися світловими пульсарами чи будь-якими іншими чарами, навіть мови не могло бути. Тому ми запалили два смолоскипи.

Печера виявилася значно глибшою, ніж ми припускали. Кілька разів траплялися відгалуження, які заводили нас або до глухого кута, або до інших відгалужень. Іноді ми блукали по колу. Тому, перш ніж дісталися до храму, минуло кілька годин.

— То ось звідки все почалося, — прошепотіла я, розглядаючи святиню. Каміння, з якого було зведено стіни, давно розкришилося. У руїнах лежала рама старого настінного дзеркала.

У найвіддаленішому кутку печерної зали ми виявили уламки двох вівтарів, білого та чорного. На протилежному боці вгадувалися стерті часом дивні барельєфи: навпроти білого — казкові, а навпроти чорного — химерні.

— Цікаво, скільки таких місць збереглося в цих горах? — задумалася Фандора, розглядаючи покрите інеєм каміння та великі кристали кварцу. — Сюди б оце Каріла, то він не вийшов би звідси найближчі років триста, — несподівано засміялася мавка, перш ніж у її очах знову застиг смуток.

— Обіцяю, Фандоро, скоро ви побачитеся.

Інтуїція підказала мені, що шукати треба біля вівтарів. Тому, поки мавка підсвічувала мені смолоскипом, я ретельно оглядала кожен камінчик.

— Ти диви, схованка, — зраділа я, знайшовши під чорним вівтарем плитку, під якою була ніша в підлозі, але та виявилася порожньою.

— Подивися біля другого, — порадила дівчина. — Можливо, саме тут лежав згорток, який знайшов Вадим.

— Тоді другу він теж мав би обшукати, — розчаровано промовила я, але все ж пішла перевіряти.

За хвилину пошуки принесли результат: я знайшла схованку і за білим вівтарем. Але там теж нічого не було.

— Дідько, невже він і запис сну забрав? — розчаровано вигукнула я, розпачливо жбурнувши плитку на підлогу. — Та він же навіть не збагнув би нічого, не зрозумів би, що це запис сну!

— А який він має вигляд? — поцікавилася Фандора.

— Той, що ми знайшли минулого разу, був скринькою. На кришці зсередини було дзеркальце, а під ним напис.

— Проте це ж необов’язково має бути скринька? — припустила мавка. — Може бути й просто якась кам’яна табличка?

— Можливо…

Я мерщій схопила плитку та ще раз уважно оглянула її. Ну звісно, я мала б помітити одразу: вона була товща та важча за ту, якою закривався перший сховок. Покрутивши її в руках, я, зрештою, знайшла те, що шукала: маленьке заглиблення на ребрі. Обережно колупнула його ножем — плитка розпалася навпіл. І на нижній частині виявилися маленьке прямокутне дзеркальце та короткий напис під ним.

— Побажай мені удачі, Фандоро. Коли повернуся, щось зміниться, — сказавши це, я сіла, спираючись спиною на вівтар: ударитися головою під час падіння не хотілося.

Я уважно подивилася на напис, і він одразу почав змінюватися. Як я й думала, ті самі слова. Певно, заклинання для активації технології. Зібравшись, я глибоко вдихнула і прочитала:

На вічний вік закарбовано нам

Зі світу снів і заховано там

Забутий сон, що наснився комусь…

Відкрийся знов, я тобі одізвусь.

Повіки важко опустилися. Мене немов огорнули тисячі невидимих шовкових ниток, які затягнули душу до маленького прямокутного дзеркальця.

Цокотіння підборів відбивалося від мармурових стін і стрімко летіло терасою. У нього, ніби витончені деталі на картині олійними фарбами, гармонійно впліталися шум морських хвиль, шелест листя та яскраві сонячні промені, від яких на терасі рятувала м’яка тінь.

— Не вірю своїм очам! Невже ти зараз поряд зі мною? — радісно вигукнула Королева снів і щодуху побігла вперед.

— Як бачиш, сестро, — хвацько всміхнулася жвава красуня. Вона була ніби інвертованим відображенням білосніжної панни: те саме обличчя, але чорнява, смаглява, з глибокими чорними очима. Кожен її рух був наповнений звабливою грацією та витонченою силою. І найменше це мудре, горде обличчя нагадувало божевільний лик Королеви кошмарів, бачений мною. Не може бути, невже це справді вона?

За мить жінки радісно обійнялися, на хвилину завмерли, здавалося, що й дихати перестали.

— Я так скучила, — нарешті прошепотіла Королева снів.

— Я теж, — зітхнула Королева кошмарів. — Але тепер для мене знайти твій палац майже неможливо.

— То як же ти це зробила?

— Скористалася залишками від печаток у храмі, з якого почався перехід кошмарів до світу наяву. Дуже неприємне місце, але наразі інших ідей у мене не було. А щоб побачитися з тобою знову, доведеться шукати інший спосіб: сили печаток іще на раз не вистачить.

— А просто в снах я тебе чомусь не знаходжу, — сумно промовила Королева снів.

— Це тому, що мені не вдається заснути у звичному значенні цього слова, — зізналася жінка. — Іноді я куняю, іноді занурююся в чорноту без сновидінь, але до світу снів моя душа не потрапляє. Навіть те, що я зараз зробила в храмі, то чистий експеримент, і я не була певна, що дістануся сюди. Можливо, це тому, що ядро кошмарів опинилося не на своєму місці. А може, й через те, що я передала силу Королеви кошмарів генерал-губернаторам…

— Що? — приголомшена жінка завмерла, ніби заморожена. — Як…

— Це був єдиний спосіб перетнути кордон, — пояснила Королева кошмарів. — Сила підструктурного ядра не змогла б перетнути межу між сном і реальністю. Але розділена на сім частин — цілком. Тому я передала всю свою могутність тим, кого створила зі своєї крові: сімом генерал-губернаторам кошмарів. Вони абсолютно підвладні мені, бо пов’язані з моєю душею. І їм я могла довірити місію стати хранителями моєї сили. Тим паче, скористатися нею вони не можуть, лише зберігають. Завдяки цьому я не маю майже ніякої сили, тільки дещицю… Ну і, зрозуміло, маю владу над матерією у світі наяву — так само, як у світі снів її мають душі людей, які заснули. Я вирішила не забирати в них силу назад. Поки що так буде краще.

— Це божевілля, — тяжко зітхнула Королева снів.

— Так, знаю.

— Але я все одно не розумію, як тобі вдалося здійснити повний перехід до світу наяву? Як ти перенесла туди душу й тіло?

— Завдяки допомозі вищих сил, — лукаво посміхнулася жінка.

— Тобто що означає ВИЩИХ? Адже ми й так…

— Те саме, сестро, — чорна королева ще ширше розтягнула губи. — До мене знову прийшла вона: Ключниця, Кімістресс…

— Невже сама…

— Велике Ядро нашого мультивсесвіту, — підтвердила вона.

— Стривай-но, а що означає «знову»? — насторожилася Аллірея.

— Те й означає, — підморгнула жінка. — Колись нескінченно давно вона вже приходила до мене, і саме ця істота наштовхнула мене на мої дослідження, які, врешті-решт, і дали практичний результат.

— Що ж це був за результат, сестро?

— Абсолютні ворота. Я відчинила їх у душі принцеси-жриці, — похвалилася жінка. — Сполучна нитка проходить від її душі до Кімістресс і пронизує світ-вузол. Якщо докласти зусиль та провести ритуал правильно, через Абсолютні ворота можна потрапити куди завгодно: як перейти з одного підструктурного світу до іншого в межах нашої реальності, так і переміщатися до різних світів. Щоправда, якогось універсального ритуалу немає, його необхідно розробляти щоразу.

— Зачекай-но! — похопилася Королева снів, несподівано збліднувши. — Те, що ти описуєш… навіть я розумію: для цього знадобилася б просто нечувана кількість енергії. Але звідки ти її взяла?

— Я сподівалася, що ти не спитаєш цього, — сумно зітхнула жінка. — Але коли так, все одно це рано чи пізно мали б помітити.

— Кажи!

— Світове дерево Застиглосоння, яке споконвіку зберігало у світі наяву кожну мить, що відбувалася у світі снів. Я розщепила його на найдрібніші часточки, перетворивши на енергію, та використала її.

Біла королева напружено завмерла, важко дихаючи. Її ноги підкосилися, і вона знесилено опустилася в крісло, яке враз біля неї з’явилося. Кілька хвилин нерухомо сиділа зі скляним поглядом, перш ніж пересохлі губи прошепотіли:

— О Стихії, що ж ти накоїла…

— Так, я знаю, що це було занадто, — винувато погодилася Королева кошмарів. — І можливо, якби я пошукала ретельніше, то знайшлося б інше джерело. Але часу на пошуки не було. Кімістресс натякнула, що я маю поквапитися. Крім того, для нас століття-друге промайнуло би без жодних змін, але Лаліор за той час уже б постарів і помер! Хто, як не ти, мене зрозуміє?

— Що б ти не казала, а зрозуміти тебе я не можу, — відрізала Королева снів. — Дерево Застиглосоння… Чи ти не усвідомлюєш, що все, що досі відбувалося у світі снів із найпершого дня його існування, навіки втрачене, а все, що віднині відбуватиметься, мине безслідно? Із твоєї вини світ снів перетворився на щось ефемерне! Щойно Праматері перевертнів навідаються до дерева — а це станеться, навіть не сумнівайся — вони про все дізнаються, все зрозуміють. І коли вже ти вирішила порушити всі закони світобудови та жити в тому світі, то остерігайся їхнього гніву. На щастя, з деревом Застиглочасся ти зв’язку не маєш, а тепер ще й не зможеш його знайти без моєї допомоги. І щодо його збереження я можу не перейматися.

— Не розумію, чому ти вирішила, що я зазіхну й на друге світове дерево, — випалила Королева кошмарів, намагаючись утамувати тремтіння стиснутих у кулаки рук. — Так, я вчинила жахливо, але робити таке вдруге мені ні до чого. Я отримала те, чого бажала найбільше на світі. А головне — зробила те, про що мене просила Ключниця. І коли істота, що є надбожеством безмежної кількості світів, не збрехала мені, то це й справді було необхідно.

— Якщо ти змогла піти на таке один раз, то, напевно, зможеш і вдруге. Тож…

— Сестро, зачекай! Ти ще не знаєш головного, — із надією вигукнула вона. — Поки принцеса-жриця жива, Абсолютні ворота в її душі будуть відчинені. Отже, ти теж можеш, як і я, перейти до світу наяву.

Вираз, який застиг на обличчі Королеви снів, не залишав жодних сумнівів: вона ледве стримує сльози.

— Із твого боку дуже жорстоко спокушати мене, — зрештою, приглушено вимовила вона.

— Але чому б тобі, як і мені, просто не бути щасливою? Я бачилася там із Рафтаном і маю для тебе добру новину: він збрехав!

— Тобто?

— Він не одружився з Каіріс. Раз у раз Рафтан знаходить привід, аби відкласти весілля. Усі ці роки ти для нього залишаєшся єдиною жінкою. Він досі кохає тебе, і якщо ти зробиш так само, як і я, ви зможете…

— Ні! — різко вигукнула та. — Я не можу наплювати на свої обов’язки. Я не людина, я підструктурне ядро світу снів. Отже, і права на людське щастя не маю… так само, як і ти.

— Але я виборола собі це право! — заявила Королева кошмарів, а потім м’яко додала: — І щаслива. Ми з Лаліором одружилися, і навіть більше: у нас буде дитина.

— Це неможливо!

— Сама знаю, це просто неймовірно, адже ми з тобою не були створені для того, щоб стати матерями. Але я направду вагітна, Алліреє, — усміхнулася жінка, дбайливо поклавши руку на живіт. — Я відчуваю її. Мені здається, що в мене буде саме донечка. Вона зараз така маленька, але незабаром підросте, з’явиться на світ, і я зможу бачити крихітну частинку мене, вона ростиме з кожним днем. І ти теж можеш так само пізнати це! Бути з коханим чоловіком, народити від нього дитину…

— А що буде потім? — гірко обірвала її Королева снів. — Що буде, коли він постаріє та помре?

— Найкраще те, що цього ніколи не станеться. Наша дитина стане його ключем у вічність. Я відчуваю цей зв’язок між ними: я не просто вагітна від Лаліора, у мені буквально його плоть, фізична проєкція його тіла. Коли народиться ця дитина, вона ніколи не постаріє — так само, як і я. А їхні з Лаліором життя залежатимуть одне від одного, тож і він ніколи не помре від старості. Можна сказати, вони матимуть два різних тіла, але водночас це буде одне тіло на двох, розділене в просторі. Вони дзеркалитимуть один одного, і завдяки цьому обоє зможуть жити вічно. Тому погоджуйся на мою пропозицію. Поки принцеса-жриця жива, час є. А коли її не стане, коли Абсолютні ворота зачиняться, доведеться шукати інше джерело енергії, щоб відчинити їх… але тоді Рафтана вже не буде. Ти можеш зробити те саме, що зробила я, нічого поганого не станеться.

— Тобто ти справді вважаєш, що все гаразд? — несподівано скипіла біла королева. — Як же той випадок зі жрицею снів, яка загинула внаслідок твого експерименту з переходу одного з кошмарів до світу наяву? А те, що відбулося, коли в той світ прийшла ти зі своїми генерал-губернаторами? Усі ті смерті — то теж «нічого поганого»?

— Це був нещасний випадок! — збентежено пробелькотіла чорна королева. — Я не врахувала дещо, але вже все виправила. Кошмари, що залишилися у світі снів, як і кошмари, котрі перейшли зі мною до світу наяву, під моїм повним контролем. Я навіть не можу створювати нові кошмари, бо ця сила була віддана на зберігання генерал-губернаторам.

— То що тепер буде з кошмарами в снах?

— Вони здатні розмножуватися, а жителі міст кошмарів можуть упоратися з усім і без мене. Ця система досі підвладна моїй волі, тож страхи даремні. Я допоможу тобі не повторити моїх помилок.

— Ні, — непохитно заперечила Королева снів. — У мене є обов’язок, і я не можу ним знехтувати, залишивши світ снів напризволяще. Твій вчинок непоправний. Я ніколи не зможу прийняти та не засуджувати його, і сама такого не зроблю в жодному разі. Моя відповідь остаточна.

— Що ж, коли так… — сумно зітхнула чорна королева. — Якщо передумаєш, то знай: я записала обряд і все для нього необхідне. Цю книгу ніхто не прочитає, ніколи не побачить, як на те не буде моєї волі. Сподіваюся, колись ти нею скористаєшся. Ти потрібна мені, Алліреє! Ти моя половинка, ми ж одне ціле, одна сутність, розділена на дві частини. І без тебе мені так важко, просто нестерпно.

— Знаю, мені так само, — схлипнула Королева снів. — Благаю, облиш усе, змирися зі своєю долею та повертайся до світу снів, поки ще відчинені Абсолютні ворота. Адже це до добра не доведе.

— Вибач, я не можу, — гірко відказала королева. — Мої почуття до Лаліора неймовірно сильні. Аби бути з ним, я піду на що завгодно, кину виклик самому Всесвіту. Я розумію, скільки супротивників у нашого щастя. Кожного дня я боюся, що хтось спробує все зруйнувати, але цього не буде, я не дозволю. Він мені надто дорогий. Проте це не означає, що тебе я люблю менше! Тому я все-таки віритиму, що ти передумаєш і ми знову будемо разом.

— Я теж віритиму в те, що ти колись передумаєш, — розпачливо прошепотіла Аллірея, дивлячись на Королеву кошмарів, яка швидко крокувала до виходу з тераси.

Розплющивши очі, я ще довго нерухомо сиділа на підлозі. Потім звернула увагу на Фандору, яка стояла поряд, поклавши мені руку на плече.

— Ти як? — запитала мавка. У відповідь я змогла хіба що кліпнути. — Ходімо звідси. Ти просиділа так близько чотирьох годин, скоро вже сутенітиме. А до Даратера нам краще дістатися до того, як стемніє.

Я мовчки, немов у трансі, пішла слідом за Фандорою. Цього разу ми вже не блукали й вибралися з печери значно швидше.

— Гадаю, зараз ти не дуже багато розкажеш? — припустила Фандора.

— Так. Мені необхідно прийти до тями. О Стихії, ніколи б не подумала, що вона була така чарівна…

— Ти про кого? — здивувалася мавка.

— Королева кошмарів. Ця жінка… Вона так не схожа на ту божевільну ляльку, яка потрапила до рук Вадима.

— Що ж із нею сталося?

— Що сталося, поки невідомо. Але схоже, що від смертельних помилок не застраховані навіть боги.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Гаряче дзеркало

— Лишень уявити, я все ж дійшла сюди, хай і на п’ять років пізніше, ніж планувалося, — іронічно всміхнулася Фандора, коли під вечір ми пройшли через масивну міську браму Даратера. Підгірне місто вражало, хоч і було вже оповите сутінками.

Воно було одним із найзаможніших в Ануарі. Даратерці добре заробляли виробництвом будівельних матеріалів та обладнання й мали чи не найбільш надійні соціальні гарантії. До того ж тут стояв чималий військовий гарнізон із найкращим озброєнням. Тому це місто було безпечним, незважаючи на близьке сусідство з Дараною.

Зрозуміло, що багатство міста вплинуло й на архітектуру. Прогулявшись від західної брами до центральних районів, ми не помітили жодної брудної вулиці. Архітектурний стиль був суворий та масивний, і саме в цьому полягала його велична краса. Даратер нагадував старого кремезного воїна, який і досі був могутнім та непереможним.

Місто мало кілька престижних готелів, але ми з Фандорою зупинилися на невеличкому старому постоялому дворі «Кам’яний кухоль». Тут ми не привертатимемо зайвої уваги. Саме сюди й мав, зрештою, прибути Ларгус.

Доки ми чекали на крука, я розповіла Фандорі про бачене в записаному сні, і ще разів так двадцять ми встигли все обговорити. Потім мавка знову почала розпитувати про нас із Ларгусом. Я розповіла їй нашу історію з усіма подробицями. І лише тепер зрозуміла, що досі нікому цього не розповідала, а про події останніх місяців не в курсі навіть Ламіра. Мабуть, через те, що нам не випадало вільної хвилини сісти та спокійно потеревенити. А може, я досі просто не була готова комусь усе це викласти.

До того ж Ламіра була на кілька місяців молодша за мене. А Фандора значно старша, отже, й досвідченіша, серед того й у серйозних стосунках. Тому мені було легше відкритися вперше саме їй.

Аби я не почувалася ніяково, мавка й сама розповіла про себе з Карілом. Тож за дні, проведені в Даратері, ми з нею після п’яти років розлуки зблизилися більше, ніж до її зникнення.

Отак ми розважали себе розмовами. А лягаючи спати, я залишалася наодинці зі своїми роздумами і втрачала спокій. У голові крутилося одне-єдине: що з Ларгусом? Чи з ним усе гаразд?

Окрім того, мене не полишала думка, якою я не хотіла ділитися з Фандорою, а саме: мотивація цієї небезпечної мандрівки. Ніколи не повірю, що справа лише в наших конях і речах. Він щось приховує. І хоча я обіцяла довіряти йому, мені не подобається ця клята гра!

* * *

П’ятий день нашого перебування в Даратері видався на диво ясним, і всидіти на місці було просто неможливо. Фандора, яка кілька хвилин тому спускалася перекинутися парою слів із власником постоялого двору, повернулася до кімнати пожвавлена.

— Слухай-но, Алісо, в мене тут одна пропозиція. Я трохи потеревенила з хазяїном і дізналася, що в Даратері, виявляється, мешкає дуже сильна ворожка, пані Гілна. Може, сходимо?

— Ворожка? — я здивувалася. — Це що, якийсь випускник магічного університету так опустився? А я наївно вважала, що для чаклуна немає нічого безнадійнішого, ніж заряджати магічні акумулятори на фабриці «Гондівер».

— Та ні, — засміялася Фандора. — Майстри ворожби — то не чарівники. Ворожба — це сила зовсім іншої природи.

— Справді? Чому ж я досі про це ні сном ні духом?

— Бо вона не надто популярна та рідко сприймається всерйоз, — пояснила мавка. — На відміну від сили мага, яка дається лише поміченим Стихіями душам, ворожбою може оволодіти будь-хто. Але це та справа, на яку треба покласти або життя, або хрін собачий. Розвивати її до серйозного рівня необхідно роками, а результат зазвичай того не вартий, великих грошей на цьому не заробиш. Тому мало хто обирає ворожбу своєю професією.

— І що ж це за сила?

— Складно відповісти напевно, — знизала плечима Фандора. — По суті вона пасивна і спрямована на те, щоб відкривати приховане: читати пам’ять предметів, давати відповіді на запитання тощо. Меж можливостей ворожби ніхто не знає, оскільки вони залежать безпосередньо від майстра, який її опановує. Єдине обмеження — раса, до якої він належить, і, відповідно, стихія. Так, мавки можуть розвивати тільки ворожбу на землі та рослинах, лісовики — на вітрові й небі, люди — на воді та вологих дзеркалах, а шубіни — на вогні й гарячих дзеркалах.

— Стривай-но, дзеркала? Але ж ти казала…

— Так, але тут наявний доволі логічний парадокс. Дзеркала народжуються у вогні. Проте вода має дзеркальну поверхню, тож фактично за своєю природою є спорідненою із дзеркалами. Саме тому дзеркала поєднують дві найнесумісніші стихії — вогонь і воду.

— Зрозуміло. Але якщо можливості ворожби такі непевні, то як навчитися ворожити?

— Зазвичай кожен майстер переймає основи від того, хто погодиться стати його вчителем, а далі розвивається самостійно. Усі його вміння та сила ворожби залежатимуть від того, що саме та як він у собі розвиватиме, до чого матиме більше хисту й інтересу. Але щоб відповіді, які дає ворожба, були більш-менш чіткими, майстер наполегливо вдосконалює вміння кілька років. Отже те, що можуть наворожити молоді недосвідчені майстри, швидше нагадує бурмотіння старого щезника, який викурив щось не те. Саме тому ворожба не може бути як хобі — ти або присвячуєш цьому все життя та опановуєш так, що можеш використовувати силу, або здобуваєш реальну професію. Інакше весь той час можна сміливо назвати згаяним.

— І кажеш, та ворожка, що мешкає в цьому місті, сильна?

— Якщо вірити хазяїнові «Кам’яного кухля», одна з найсильніших у країні. Саме той випадок, коли на порозі старості майстер нарешті може гідно себе забезпечувати. Коштують її послуги як для ворожки немало, та клієнтів не бракує. Можна сказати, вона одна з тих, хто пройшов тяжкий шлях і тепер пожинає плоди наполегливої праці. То як, сходимо?

— Було б цікаво. Щоправда, я й гадки не маю, що в неї запитати.

— Тоді добре подумай над своїми запитаннями, поки ми йтимемо до неї. Бо і гроші змарнуєш, і Плату даремно заплатиш.

— Яку ще Плату? — я насторожилася. — Ворожці треба буде віддати щось, окрім грошей?

— Не ворожці, — відмахнулася Фандора. — Плата — це ще одна особливість ворожби, яка, власне, й робить цю професію такою непопулярною. Неважливо, ідеш до могутнього майстра чи до жовторотого новачка, ти маєш віддати Плату тим силам, які відкриють для тебе Завісу. Невідомо заздалегідь, чим саме тобі доведеться заплатити. Зазвичай це якийсь дріб’язок на кшталт уміння свистіти чи хисту до плетіння віночків із кульбабок. Плату визначають сили, до яких звертається майстер ворожби, попередньо оцінюючи твоє запитання. І щоб усе було чесно, тобі називають Плату перед тим, як розпочати ворожбу. Доки не даси згоди, можеш відмовитися, якщо Плата здасться тобі неприйнятною. Але погодившись, ти вже не зможеш повернути сплаченого, які б відповіді не отримала. Насправді Плата не є чимось, що обов’язково забирається автоматично. Навпаки, майстер ворожби, дізнавшись, якою вона має бути, проводить ритуал, аби сили отримали Плату.

— Навіщо?

— Щоб не було віддачі. Якщо не розплатитися за ворожбу, піднята завіса сутності речей не закриється, і тоді на твою голову може таке посипатися… все одно, що залишити відчиненою клітку зі скаженими песиголовцями. Тож Плата — радше інструмент відновлення рівноваги вищих сил, аніж жертвоприношення.

— Знаєш, це насторожує… але на своє лихо я зрозуміла, що є одна річ, про яку мені дуже хотілося б дізнатися. Хоч би мені це боком не вилізло…

— Та не бійся, це насправді весело! Школяркою я частенько ходила з подружками до ворожки, яка жила в моєму рідному місті, і нічого. Тільки розучилася плювати кісточками від вишень на шість метрів, і камінці жабкою кидати вже не можу, — підбадьорила мавка. — Коли раптом Плата тебе не влаштує, однаково зможеш відмовитися.

— Твоя правда, — я погодилася. — Не спробуєш — не дізнаєшся. А те, що мене цікавить… із цим запитанням справді лише до ворожки й можна йти. Тож ходімо!

— Тоді варто поквапитися, бо в неї ще може бути черга і ми ризикуємо не встигнути до заходу сонця.

— Тобто? Вона що, не приймає після заходу сонця?

— Для деяких ворожок ніч — табу, і ця одна з них. Справа в тому, що даратерська ворожка — дзеркальниця. А їх працювати після заходу сонця за жодні гроші не вмовиш.

— Чому це?

— Хіба не знаєш? — насупила брови мавка. — Пильно дивитися вночі в дзеркало — погана прикмета, ворожити на дзеркалах тим паче. А ворожки ще й страшенно забобонні.

— Тоді зрозуміло, — кивнула я. — У такому разі нам справді варто поспішити, сонце сідатиме години за три.

Не барячись, я вдяглася тепліше, і ми з Фандорою вискочили з теплого постоялого двору на колючий морозець.

Майже годину ми добиралися. У передпокої, що водночас був і приймальнею, сиділа лише одна молоденька шубінка, яка збуджено стискала невеличку шкіряну торбинку. Тож довго чекати своєї черги не доведеться.

Не минуло й десяти хвилин, коли двері кабінету відчинилися і з них вийшов середніх років шубін. Зважаючи на похмурий вигляд, відповіді на запитання його, вочевидь, не потішили. Накинувши на плечі важку чорну шубу, яка висіла на вішаку біля входу, чоловік гучно грюкнув дверима. На той час молоденька шубінка вже прошмигнула до заповітної кімнати.

— До речі, ми ж так і не вирішили, хто з нас піде першою, — згадала Фандора.

— Так, справді, — кивнула я і, не чекаючи відповіді мавки, сказала: — Іди, мабуть, ти, я поки почекаю та зберуся з думками.

— Гаразд.

Зрозуміло, що в приймальні ворожки треба було тихенько сидіти, аби не заважати їй працювати. Я почала роздивлятися передпокій. Першим, що впадало в око, були фіранки, якими одним легким рухом можна було завісити велике дзеркало, що висіло навпроти. Пригадавши слова Фандори про забобони ворожок, я здригнулася: одразу спала на думку традиція завішувати в домі всі дзеркала, коли хтось помирав.

Намагаючись прогнати моторошну асоціацію, я далі оглядала кімнату. Старі шпалери кольору жовтої вохри, поцяцьковані атмосферними плямами кіптяви. Стіни прикрашали етнічні кам’яні маски, які, за віруваннями шубінів, мали б відганяти від оселі злих духів. Уздовж стіни прибиті три масивні, залиті воском канделябри. Де-не-де висіли сушені пучечки запашних трав.

Проте як я не намагалася сконцентруватися на чомусь іншому, погляд знову й знову зупинявся на тому клятому дзеркалі!

Певно, минуло з пів години, коли молода шубінка, яка заходила перед нами, радісно випурхнула з кабінету ворожки. Не марнуючи часу, Фандора побажала мені швидше зібратися з думками та зникла за темно-коричневими дверима.

Я залишилася в передпокої сама, і тепер ігнорувати дзеркало було просто неможливо. Через ці кляті фіранки воно відштовхувало, але водночас і притягувало погляд.

— Алісо, агов, твоя черга, — почула я, коли зрозуміла, що Фандора легенько трусить мене за плече.

— О, дякую, — стрепенулася я. — Чогось задумалася…

Розгублено зітхнувши, я швидко покрокувала до кімнати, з якої ледь жевріло світло свічки. Саме свічка, яка серед білого дня освітлювала кімнату з наглухо завішаними шторами, здивувала мене найперше. Утім, можливо, так треба для ворожби?

Потім я затримала увагу на самій пані Гілні. Пухкенька підстаркувата шубінка зі жмутком рудуватого волосся та товстими окулярами на носі нагадувала гусінь. Для повноти картини не вистачало лише кальяну.

Кімната, де сиділа ворожка, цілком відповідала цьому образу: темні пастельні кольори, вишукані старі меблі та великий камін. Численні полички обліпили стіни, наче бджолині стільники. Там стояли свічки, скляні банки з найрізноманітнішим умістом і розвернуті до стіни різного розміру дзеркала.

— Ти диви, не очікувала, що колись побачу тебе, — апатично промовила шубінка, визирнувши з-за скелець окулярів, щойно я зачинила за собою двері.

— Даруйте?

— Ти ж та дівчина з іншого світу? Я зрозуміла це, коли подивилася на тебе крізь вогонь, — так само мляво уточнила ворожка. — Читала про тебе в газетах кілька років тому, коли ти прибула сюди разом із тим хлопцем, якого тепер розшукують.

— А-а-а-а, так, — я знітилася. — Справді, було діло. Не думала, що за стільки років хтось про це згадає.

— Та невже? — саркастично всміхнулася пані Гілна. — Дівчинко моя, це не з тих речей, про які забувають. І все життя тобі нагадуватимуть, що ти не від світу цього.

Не знаю, що насправді мала на увазі ворожка, але сприйняла я ці слова наче цеглину в свій город: скільки б я не прожила в цьому світі — все одно буду тут чужою.

Утім, я була дитиною покоління, яке народилося з гаджетами в беззубому роті, їло на сніданок замість вівсянки психологічні травми й тоннами поглинало фентезі, аніме та відеоігри, залюбки вбираючи все це, наче губка — засіб для миття посуду. Такі, як я, не надто здивуються, якщо в їхній ванній раптом поселиться русал. Або ж невідома сила закине їх до паралельного світу в одному лише спортивному костюмі та з пачкою чіпсів у пакеті з логотипом найближчого супермаркету. А от, скажімо, перемога Олега Ванільника на «Греммі» викликала б в нас щирий шок, неприйняття дійсності, істерики й волання про те, що весь світ дзьобнувся.

Тож можна сказати, що моя свідомість була до всього цього підготовленою ще з пелюшок. І те, що десь мене можуть не сприймати за свою, я точно переживу. Зрештою, до проблем із соціальною адаптацією я звикла ще з дитячого садочка.

— То за чим прийшла? — нагадала ворожка.

— Є одна річ… — почала я. — Та спочатку я б хотіла дещо у вас уточнити. Знаю, що ви спеціалізуєтеся на дзеркалах. А я чула про такий вид ворожби, за допомогою якого можна прочитати пам’ять предметів…

— Чи володію я ним? Ні, — одразу відрізала ворожка. — Я дзеркальниця і розвивала свою ворожбу саме на гарячих дзеркалах. Я б не досягла такої майстерності в цій справі, якби розсіювала свою увагу на щось інше. Це тобі не магія, дитинко. Тисячам заклять за двійко років не навчишся. Тим паче, зчитування пам’яті предметів — складний вид ворожби. Донедавна в Ануарі було лише дві ворожки, до яких мало сенс іти з цим.

— А тепер?

— Одна. І не найкраща. Аби ж те, як довго житиме майстер ворожби, залежало від його майстерності, то Соллеріс жила б вічно, — гмикнула шубінка. — Ми з нею двічі бачилися, а потім ще довго листувалися. На що була здатна та мавка… будь-які предмети читала, ніби насіння лускала. Навіть книжки розмовляли з нею, наче слухняні дітки з гувернанткою! Цю техніку ніхто не міг опанувати, і навряд чи після неї скоро з’явиться ще хтось, спроможний на таке.

— Що ж це за техніка?

— Зчитування пам’яті книги. Їй можна було принести книгу, написану давно забутою мовою, і незабаром вона б переказала тобі, що в ній написано.

— Як це? — здивувалася я. Це мені нагадало те, чим я сама займалася кілька місяців, сидячи в Адамареї.

— Розумієш… Коли майстерна ворожка зчитує пам’ять із предмета, він говорить із нею тією мовою, яку вона розуміє. Це ніби фільтр сприйняття, через який Соллеріс під’єднувалася до пам’яті книги і дізнавалася, як її писали і що саме в неї записували. Отже, зчитуючи пам’ять предмета за цією технікою, вона фактично читала книгу.

— Ти диви. Я про таке й подумати не могла, — присвиснула я. — Чому ж вона померла?

— Убили восени, — коротко відповіла пані Гілна.

— Як це? Хто?

— А дідько його знає, — прошепотіла ворожка. — Певно, хтось із клієнтів. Таке з нами іноді трапляється: приходять, просять щось відкрити, а потім убивають, щоб часом не бовкнули зайвого кому не слід. Навіть будиночок її спалили, аби друга предметниця, шубінка з Готіма, нічого не прочитала в предметах. Соллеріс, може б, і зчитала щось із попелища, але Бірзі таке не під силу.

— Так, справді прикро. А де жила та мавка?

— У Міліні, неподалік від південного кордону з Гадаріном.

— Та це ж в іншому кінці Ануари. Як же ви з нею зустрілися?

— А ти гадаєш, я все життя з Даратера не вилазила? — усміхнулася шубінка. — У молоді роки я багато подорожувала. Саме так майстер може чогось навчитися. Сидячи на одному місці, хорошою ворожкою не станеш. Але чогось ми забалакалися, — змінила тему жінка. — Що ти хочеш дізнатися?

— Так, ваша правда, — зніяковіла я. — Не знаю, чи зможете ви це… але мене цікавить мій рідний світ, — врешті-решт, я зізналася. — Минає вже шостий рік відтоді, як я його поспіхом покинула. Знаю, що там не лишилося нікого, хто б згадав мене через стільки років. Але я все одно хочу знати, як там усе. Особливо тепер, коли шов від проріхи остаточно зник і немає жодної ниточки, яка б вела до нього. Я хочу дізнатися, як там редакція газети, де я працювала; що з моїми далекими родичами, приятелями та знайомими. Навіть цікаво, як поживає моя набридлива сусідка! І коли це можливо… я б хотіла глянути на могили моїх рідних.

— Скажу лишень, що ти звернулася мало не за єдиною правильною адресою, — зітхнула пані Гілна. — Мої гарячі дзеркала допоможуть твоєму розуму пірнути в глибини відображення. Ти отримаєш те, що хочеш, проте картинка буде розмита, а ця подорож виснажить тебе. Звісно, це буде непросто і для мене, і для тебе.

Найважче було повірити, що це мені не почулося. Усередині стало тепло і водночас боляче: мій рідний світ, мій дім. Невже я справді зможу його побачити?

— Щоправда, Плата буде не з дешевих, — додала ворожка.

— І що ж це? — я занепокоїлася.

— Те, що значно цінніше, ніж тобі здається, — промовила шубінка, на кілька секунд заплющивши очі. — Твоя омана.

— Тобто?

— Завіса омани, яка захищає тебе. Вона приховує від тебе правду, оберігаючи твій спокій.

— Стривайте-но! Ви хочете сказати, що мій спокій — який я б і спокоєм не ризикнула назвати — тримається на брехні?

— Не знаю, — знизала плечима ворожка. — Я лише переказала тобі те, що дізналася від сил, із якими маю справу. Що воно означає і про що йдеться, я й гадки не маю. Але мушу тебе попередити: деякої істини справді краще не знати, бо вороття не буде, а спокій зникне.

— Знаєте, що найсмішніше? — я нервово засміялася. — Це фактично мої слова, власні думки кілька років тому — до того, як я потрапила до цього світу. І знаєте що? Я зневажала людей, які жили за таким принципом, ховаючись від страшної істини за оманою, нібито не такою страшною. Тому моя відповідь очевидна: я не хочу так жити. І якщо Плата за цю ворожбу — омана, то я радо її сплачу.

— Твоя воля, — кивнула шубінка. — Можливо, незабаром ти пошкодуєш про своє рішення… а може, й ні. У будь-якому разі ти зробила свій вибір. А я вже виконаю свою роботу.

Ворожка почала готуватися до ритуалу. Діставши з полички дзеркало сантиметрів із тридцять заввишки, вона поклала його на ґрати, встановлені всередині каміну над полум’ям. Шубінка весь час метушилася навколо банок на своїх полицях і діставала з них жменьки порошків і трав, які кидала у вогонь із таємничим бурмотінням.

За кілька хвилин пані Гілна дістала дзеркало за допомогою великих товстих рукавиць і швидко встановила його на підставку на столику в кутку кімнати.

— Сідай он туди, — вказала ворожка на старе м’яке крісло біля столу.

Не вагаючись, я виконала її інструкцію. Тоді вона запалила кручену свічку, яку поставила навпроти дзеркальної поверхні, а ще одну, таку саму, — за дзеркалом.

— Я відкрию коридор та уважно стежитиму, але керуватимеш ним ти, — заговорила ворожка. — Саме твої спогади про рідний світ приведуть відображення до нього, покажуть ті місця й тих людей, яких ти схочеш побачити. Для цього тобі треба віддати свій розум дзеркалу, зануритися в нього, але водночас важливо не загубитися. Ти маєш якір? Щось, що втримає тебе в цьому тілі та не дасть змоги розуму потонути в дзеркалі?

— Так, — кивнула я та швидко дісталася рукою до чорного підвіска-метелика, міцно стиснувши його.

— Тоді починаймо, — скомандувала ворожка та провела рукою між моїм обличчям і дзеркалом.

Відчуття були трохи схожі на ті, що й під час активації записаного сну, але якісь божевільніші. Мене обдало жаром — ніби я опинилася посеред багаття, яке огорнуло мене вогняним коконом… а потім зненацька стало холодно. Я більше не бачила свого відображення, моя свідомість пірнула в глибини дзеркала. Воно поглинуло мене, немов чорна вода тягучого болота. Тіло ніби зникло, і лише теплий метал колись подарованого Ларгусом підвіска давав зрозуміти, що воно досі існує.

Я відчула дотик. Що мене торкнулося? Складки гладенького шовку? Чи може чиясь рука, яка спробувала схопитися за мене? Замогильний вітер повіяв мені в обличчя, і на хвилину я завмерла в цьому потоці, проте наступної миті провалилася вниз, час від часу чіпляючись за вогку вату темного туману. Мертве дихання ковзнуло по шиї, і я почула нерозбірливий шепіт. Це… я зараз у павутинні? Безмежне мереживо білих липких ниток обволікає все навколо! Я не рухаюся, тільки моторошний холод торкається шкіри.

Шарудіння та шепіт пролунали за моєю спиною, а потім десь удалині. Хрипи… і раптовий нелюдський крик, який накрив мене, коли я побачила розмитий череп із сірого диму, що наближався кометою! Разом із криком із його чорної пащі виривався морозний вітер, від якого війнуло тліном. Не зупиняючись, він пролетів повз мене, а павутиння почало труситися, корячись якомусь незрозумілому уривчастому ритму. Погляд вихоплював із мороку оскаженілі обриси химерних кігтів, рогів і величезних сяючих очей.

Зненацька все стихло. Я провалилася вниз, крізь павутиння, яке засмоктало мене у свої тенета. Здавалося, я опускаюся на саме дно буття. І коли, врешті-решт, опинилася там, коли моє падіння зупинилося, коли я нерухомо лежала на щільній холодній чорній масі, наді мною пропливла велетенська огрядна істота. Із туманним ореолом, ніби зіткана з самої тіні, вона байдуже глянула на мене двома ліхтарями синіх очей і полетіла геть. Слідом за нею пронеслася ціла зграя невеличких темних силуетів. Кожен із них мав тулуб, руки та ноги, голову. Я так задивилася на них, що й не помітила, як моє нерухоме тіло обліпили незліченні слизькі щупальця та ланцюги, настільки холодні, що своїми дотиками вони зривали шкіру, залишаючи криваві рани.

Що це було? Хрипкий шелест? Чи сичання тисячі змій? Але поміж відлуння нерозбірливих химерних звуків я несподівано розібрала:

— Твоє місце тут!

Нечуваний жах розірвав мене. Миттю ланцюг зашморгнув шию так міцно, ніби мав на меті відірвати мені голову! Холодні голки впилися в шкіру та проштрикнули тіло наскрізь, заморожуючи кожну фібру моєї душі… окрім руки, у якій лагідним теплом жевріло щось ніжне та рідне. Задихаючись, я щосили стиснула кулак і відчула, як вислизаю з холодних мацаків. Щось витягувало мене, впевнено та наполегливо, допоки я не зрозуміла, що дивлюся на відображення свого спітнілого обличчя.

— Що це, чорт забирай, було? — я, зрештою, спитала, перелякано кліпаючи та буквально змушуючи себе дихати.

— Пандемоній, — вимовила ворожка після хвилинної паузи. — Привид мертвої реальності.

— Якого біса… чому я побачила це, а не мій світ?!

— Це і був твій світ. Точніше те, на що він перетворився.

— Ні, ви певно… — я знервовано засміялася, але погляд пані Гілни витрусив із мене рештки душі.

— Я не жартую, Алісо, — сказала шубінка на диво серйозно. — І помилки тут немає. Якщо я все правильно прочитала, твого світу вже немає. Майже п’ять років тому, навесні, його не стало. Судячи зі слідів, які залишилися від структурних ядер, кілька місяців він тріщав по швах, і останній тиждень був критичним. Імовірно, це сталося тоді, коли в нашому світі розпочалося те саме божевілля, і круки поквапилися закрити проріху між світами. І цей світ був за крок від того, щоб так само луснути, але нам пощастило більше. А ось той, із якого прийшла ти… те, що від нього залишилося, ти побачила сама. Тепер це вже не світ, а просто тіньовий простір, населений ефемерними істотами. І саме з цієї причини мені зараз краще буде зробити ось це, — зітхнула ворожка й розбила дзеркало. — Ці уламки я сьогодні ж заговорю та закопаю за міською стіною. Навіть найпримарніші мости з такими місцями краще одразу знищувати.

— Але ж… невже… — я шепотіла, не в змозі повірити в усе побачене та почуте.

— Пробач, що розчарувала, — щиро сказала шубінка. — Але ти сама цього захотіла.

— То це і була моя Плата? Омана, яка захищала мене?

— Звісно, ні, — відмахнулася пані Гілна. — Плата ніколи не може бути тим, що ти дізнаєшся під час ворожби. Істина, яка має прийти до тебе, буде іншою… і вірогідно, вона ще більше виб’є землю з-під твоїх ніг. Ти відчуєш себе, наче короткозорий, який уперше надягає окуляри. Але ти заплатила цю ціну, і я можу хіба що побажати тобі удачі та мужності. Все. Гадаю, тобі час іти.

— Дякую, — я відсторонено прошепотіла, поклавши на стіл перед ворожкою кілька монет.

Кожен новий крок давався все важче. Очі самі наповнювалися все новими краплями вологи. Мій рідний світ. Усе, чим я жила сімнадцять років свого життя. Усе, що я залишила позаду, сподіваючись урятувати. Вони, певно, дуже страждали: подружка з роботи Рая, сусідка Юлія Іванівна та її онука, мої колеги, приятелі, колишні однокласники, кожна людина, яку я знала… і мільярди тих, про чиє існування навіть не здогадувалася. Квартира, де я виросла; квартира, у якій я жила після втрати рідних; рядок могил на цвинтарі — усе це перетворилося на темряву.

— Алісо, що з тобою? — схопилася Фандора, коли я вийшла до передпокою.

Але я нічого не відповіла. Просто зробила ще крок. Потім ще один.

Раптове усвідомлення вдарило по мені сильно та без жодної тіні пощади. Я більше не відчувала ні землі під ногами, ні власного тіла. Єдине, на що вистачило сил, це шоковано прошепотіти:

— Він знав.

* * *

Другий день поспіль я непорушно сиділа в кріслі, витріщаючись у порожнечу. Усередині просто щось обірвалося. Зібрати себе докупи було важко, не лишалось сил з кимось розмовляти. Я просто пробурмотіла Фандорі, що мого рідного світу давно вже немає, що на його місці тепер тільки Пандемоній і що Ларгус усе це знав, не міг не знати. Не міг, закриваючи проріху, не розуміти, що той світ розлітається на шматки.

Я нічого не помічала. Лише час від часу попивала воду зі склянки, яка стояла поряд на старій тумбі — ось єдине, що долинало до моєї роз’ятреної свідомості.

…Доки не відчула дотик до своєї щоки.

— Фандора мені все розповіла, — прошепотів його голос.

Я щосили замружилася, а губи затремтіли. Я не могла кинутися в його обійми після всього, що дізналася. Так само, як і не могла вимовити хоча б слово звинувачення.

— Так, це правда, — зітхнув крук, сівши навпроти. — Я знав, що закриваю проріху до світу, якого на ту мить уже не існувало. А коли ми прибирали шов, чудово розумів, що стираю шлях не до іншого світу, а лише до його темного відголоску. Більше того, мені було зрозуміло, що твій світ приречений, іще влітку, коли я залатував ту діру в просторі, яку ви з Карілом знайшли посеред Волошкового степу. Дослідивши матерію, я розумів, що той світ страждає сильніше, оскільки те, що виривалося з нашого, втручалося в структуру його ядра, дисонуючи з ним. А з нашого світу енергія просто витікала. Увесь цей час я приховував правду, брехав у всіх офіційних звітах лише тому, що боявся сказати тобі правду. Боявся зізнатися, що не можу врятувати твій рідний світ. І сподівався, що ця правда помре зі мною, а ти проживеш життя, так цього й не дізнавшись. І якби можна було повернути час назад, то я б зробив усе, щоб Фандора не повела тебе до тієї ворожки, щоб правда ніколи не відкрилася. Тому що ЦЯ правда не принесла тобі нічого, окрім безглуздого болю.

— І як багато в тебе ще такої правди? — відсторонено прошепотіла я.

— Безглуздої та болісної? Майже немає. Такої, яку тобі поки краще не знати? Достатньо.

— Дякую за чесність, — гмикнула я. — Чому ти весь час водиш мене за руку із зав’язаними очима?

— Тому що розумію: ти ще недостатньо сильна, аби дізнатися все й після цього зберегти ясність розуму. Усе, що відбувалося з тобою, не зламало тебе, інакше ти б просто не дожила до цього дня. Але сили підірвало добряче. Я ж кохаю тебе та хочу вберегти від зайвого болю.

— От тільки я не хочу, щоб мене берегли, наче якесь кволе мишеня, — випалила я, щосили стиснувши кулаки, і гнівно подивилася йому в очі, але Ларгус одразу відвів погляд.

* * *

Минуло приблизно пів години, перш ніж Ларгус скомандував вирушати. Зібравши речі, ми з Фандорою спустилися на перший поверх.

— То куди ми тепер? — поцікавилася я.

— На задній двір, — пояснив крук. — Якщо раптом не зруйнуються мої плани, там наша мандрівка, зрештою, завершиться.

Ми стояли під деревом біля стіни на маленькому темному дворику. Аж тут з’явилася Каніла з шарнірною лялькою, що була майже точною копією Ларгуса.

— Я знав, що на тебе можна покластися, — усміхнувся крук і радісно обійняв Канілу.

— Куди ж ти без мене, — жінка засміялася. — Розповідай, чому тиждень тому я отримала від тебе листа, де ти наказав мені переміститися сюди з твоєю шарнірною лялькою саме в цю годину, і… А ЦЕ ЩО МАЄ ОЗНАЧАТИ!? — зненацька закричала Каніла, побачивши Фандору.

— Так, я жива, але це довга історія, — зітхнула мавка.

— Потім розкажу, — відмахнувся Ларгус. — Саме тому я тебе й викликав. Як бачиш, Фандора Ернасс жива. Але поки я не хочу афішувати цього, так само як і нашої з Алісою подорожі. Окрім того, мандрувати далі більше немає сенсу, ми вже зробили все, що хотіли, тож нам треба якнайшвидше повернутися до Адамарея — зрозуміло, разом із Фандорою. І мені не обійтися без тебе, моєї незмінної спільниці в усіх моїх витівках.

— Ти хочеш, щоб я перенесла Фандору до Адамарея? — здогадалася Каніла.

— Так. А сам я перенесу Алісу, — усміхнувся крук. Знявши з ляльки пояс зі срібною застібкою, він активував навпроти своєї долоні темну пурпурову печатку, з якої вирвався імпульс. Долетівши до ляльки, він спалив її вщент. — Проте завдяки шарнірній ляльці з моїм поясом все матиме такий вигляд, ніби ми з тобою разом перенеслися сюди з Адамарея, отримавши листа від Аліси. І вже втрьох повернулися, бо саме переміщення трьох поясів і зафіксують урядові провидці, які стежать за поясом Аліси. Ну а Фандори, яка за всіма документами мертва і пояс її зник невідомо де, тут не було взагалі. Наших коней я залишив у стайні філії Гільдії стихій неподалік. До кінця зими вже недовго, як потеплішає, їх переженуть до Адамарея з першим караваном, якому буде по дорозі.

— Хитро, чітко та продумано — словом, як завжди, — Каніла схвально заусміхалася.

— Тоді мерщій додому, бо я маю розказати тобі багато цікавого, — азартно підморгнув чарівник та обійняв мене, перш ніж активувати заклинання.

Уся ця розмова, яка супроводжувала радісну зустріч із Канілою, мала б мене підбадьорити, та ефект був протилежним. Спостерігаючи за круками, я зрозуміла, що до рівня Каніли, до її волі та сили духу мені далеко. Це їй Ларгус довіряє, як собі. Це від неї він не має таємниць. А я просто іще не доросла до його рівня.

На душі мені стало нестерпно гидко від усвідомлення своєї істинної слабкості.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Роздоріжжя

Добігав кінця вже третій день у головній лікарні Адамарея. За особистим розпорядженням Ларгуса мені, як він і обіцяв під час нашої подорожі, проводили повне обстеження. Наразі воно майже закінчилося й у мене діагностували збільшену печінку, запалені бронхи, послаблений імунітет, двійко застудних вірусів і невідомо де підхоплене легеньке прокляття, яке загрожувало мені невдачами в садівництві, якби я вирішила цим займатися. Тож моє перебування в лікарні затягувалося ще на пару днів, протягом яких мене мали б від усього цього вилікувати.

Та серед виявленого медиками букету «дрібних радостей» так і не знайшлося порушення, через яке моя здатність вибудовувати причинно-наслідкові зв’язки почала мені періодично зраджувати. Тож тут або щось значно глибше, або я з невідомої причини сильно отупіла.

Але було дещо, завдяки чому я відклала й загадкові проблеми зі своєю головою, й пережиті за останні тижні негаразди. Навіть власні страхи та сумніви на деякий час забулися, коли я за руку вивела Фандору до вітальні будинку Ларгуса. Тут біля каміну, нічого не підозрюючи, сидів Каріл. Голова круків попросив його завітати, навмисне не кажучи ані слова про мету візиту. Тому, коли мавка, тихо підійшовши ззаду, поклала руку на його плече, чоловік завмер, здавалося, на цілу вічність. Він не наважувався обернутися, сказати слово, та хоча б вдихнути, допоки Фандора сама не обійшла крісло й не стала перед його очима.

Каріл скочив на ноги та ніби в лихоманці дивився на вбрану в фіалкову сукню мавку. Намагаючись перебороти тремтіння в усьому тілі, лісовик повільно підніс руку до щоки коханої, але зупинився за сантиметр від її шкіри, наче боявся доторкнутися до неї.

— Мені й самій не віриться, — ніжно прошепотіла Фандора й погладила сріблясто-біле волосся лісовика.

А наступної миті Фандора, гадаю, відчула солонуватий смак сліз, які полилися зі срібних очей Каріла й котилися прямо на його губи. Ніколи б не подумала, що когось можна обіймати так міцно, радісно та відчайдушно. Тієї миті я зрозуміла, що тепер ці двоє вже ніколи не відпустять один одного.

Саме тоді Ларгус тихо вивів мене з кімнати. Коли ми опинилися в садку, він міцно обійняв мене.

— Я знав, що радітиму за них, та уявити не міг, що так сильно.

— Що так, то так, — я всміхнулася. — Коли пригадую, яким Каріл був усі ці роки… Я й не сподівалася, що колись знову побачу його щасливим. А він же вірив, весь цей час вірив! Ці двоє справді одне ціле.

— Мабуть, ти маєш рацію. І я їх чудово розумію, — додав крук, подарувавши мені ніжний поцілунок.

* * *

Настав час наради, до якої ми готувалися всі ці дні.

Перш ніж лягти в лікарню на обстеження, я підготувала детальний письмовий звіт, у якому ретельно описала записані сни, три зустрічі з Королевою кошмарів та два сни з дерева Застиглочасся про її доньку, які бачила на першому курсі. Тож усі, кому належало перебувати на нараді, були в курсі фактів.

Посеред вітальні Ларгус поставив великий стіл із паперами.

Коли годинник пробив другу годину дня, я, Ларгус та Каріл із Фандорою посідали на свої місця і чекали на решту.

Першими прийшли Ламіра з Маліссою. Я вже зустрічалася з ними після повернення з подорожі, але обіймаючи їх, почувалася так, ніби ми не бачилися кілька місяців.

— Мені розповіли про те, що трапилося, — почула я, як Фандора тихо промовила Маліссі. — Співчуваю твоїй втраті.

— Дякую, — прошепотіла дівчина у відповідь. Не знаю чому, але вона мала гірший вигляд, аніж коли прибула сюди перед нашим від’їздом. Напевне, Адамарей надто сильно нагадував їй про Тейна.

За кілька хвилин двері відчинилися й до вітальні увійшов Фамал. Незабаром прийшла й Каніла.

— Що ж, коли всі зібралися, то можна починати, — сказав Ларгус, щойно жінка зайняла своє місце за столом праворуч від нього. — Ці два місяці були нелегкі для кожного з нас, але результат того вартий. Усі ми отримали завдання та проробили величезний обсяг важкої роботи, та це лише початок. І зараз нам належить вирішити, як діяти далі. Власне, наступний крок уже відомий, тож пропоную починати з нього. Каніло?

Відповівши на погляд голови круків, жінка сперлася ліктями на стіл і зосереджено сказала:

— Після Зимового балу я розпочала активну роботу, метою якої було сповістити про оголошеного в розшук мага всіх наших людей у союзних країнах і шпигунів у тих, із якими напружені відносини. І незабаром отримала результат, навіть більший за той, на який розраховувала. Не минуло й трьох тижнів після відправки першого листа, як я почала отримувати цікаві повідомлення. Зрештою, на моєму столі було сімнадцять листів із різних країн. У них мова йшла про молодого мага, можливо, крука, та дивовижної вроди жінку, яка супроводжувала його. Описи мандрівників не залишили сумнівів, що це справді Вадим і Королева кошмарів. Вони намагалися не привертати зайвої уваги, не вирізали людей сотнями, але на очі декому потрапляли й очевидно щось винюхували. Наші друзі прекрасно попрацювали, збираючи інформацію, тож мені вдалося скласти приблизний маршрут, за яким вони подорожували. Якщо вірити моїм розрахункам, за останні місяці Вадим перетнув близько тридцяти країн, у трьох із яких надовго затримався. Однак куди він подався тепер — невідомо.

— То що тепер робити? — поцікавилася Ламіра.

— Шукати слід, — відповів Ларгус і, перш ніж продовжити, взяв до рук товсту теку з паперами. — Каріле, Фандоро, ретельно з цим ознайомтеся, запам’ятайте якомога краще кожну деталь. За три дні ви їдете до республіки Тарнатес, там їх бачили востаннє. Про те, що Фандора жива, Вадим не знає, тож і не видивлятиметься в натовпі схожих на неї мавок. А отже, й лісовик, який буде з нею, теж не приверне його уваги. Надто, якщо ви маскуватиметеся без усілякої магії, лише за допомогою перук, гриму тощо. Ми підготували для вас фальшиві документи та біографії, вони також лежать у тій теці разом з усім відомим нам про пересування Вадима. Ваше завдання — вистежити його та дізнатися, що саме він робить і як.

— Зрозуміло, — кивнув Каріл, перезирнувшись із Фандорою.

— Головне, про що я вас прошу — не підставляйтеся, — продовжував крук. — Якщо ви сядете їм на хвіст, не виказуйте себе і в жодному разі не намагайтеся якось затримати. Коли зрозумієте, чим вони займаються, спробуйте перешкодити і довести справу до кінця. Але тільки так, щоб вони вас не помітили. Дійте з тіні. Не пишіть листи та не виходьте ні з ким на зв’язок. Усе, що дізнаєтеся, записуйте в журнал до найменших дрібниць. У теці також лежить просторова хустина, кладіть її між сторінками журналу. Кожного вечора хтось із вас має брати її до рук і тричі підкинути, інакше опівночі вона перенесе журнал до другої хустини, яка буде в мене. Так, якщо з вами щось, боронь Стихії, станеться, ваші записи не потраплять до Вадима, а ми будемо сповіщені, що ви в біді. Якщо станеться щось надзвичайно важливе і вам необхідно буде терміново нам це повідомити, тут лежать іще три просторові хустини. Вони активуються, якщо тричі провести по тканині пальцем. Із ними ви можете відправити нам лист чи предмет. Але будьте певні, що Вадим далеко, не насторожі та не відстежить заклинання.

— Але я не второпаю, на дідька Вадимові здалася ця подорож? — спитала Ламіра.

— Імовірно, його мета — генерал-губернатори кошмарів, — припустила Каніла. — Можливо, саме їх Вадим мав на увазі, коли наказав Королеві кошмарів залишити для Аліси сім срібних замків на чорному ланцюзі. Цим він, вірогідно, хотів натякнути нам, що вся здобута інформація якось може потрапити до нього та буде використана проти нас. Чи має він якусь шпарину для цього і як діє система — невідомо. Але конкретно в тому випадку він не отримав відомостей про генерал-губернаторів. Та з другого запису сну ми знаємо, що вони — хранителі істинної сили Королеви кошмарів. Гадаю, Вадимові теж це відомо, і він не планує задовольнятися малим. Із Літописів Санкора ми знаємо, що цих істот сховали в різних частинах світу. Але зрозуміло, там не було навіть згадки про те, де саме.

— Королева кошмарів цього теж знати не може. Коли генерал-губернаторів схопили й ув’язнили, вона вже була у своїй камері в підземеллях Стіни Санкора. Отже, Вадим знайшов якесь інше джерело інформації, — припустила я. — Імовірно, він розраховував, що в тому храмі біля Зали Санкора може бути якась інформація щодо них. Але якщо йому потрібна була підказка, означати це може лише одне: щось тому паскуді все ж невідомо. Він або не може знайти схованку одного з тіл, або не знає, як звільнити зі Стіни генерал-губернаторів і пробудити їх.

— А як він допетрав, що в храмі ви нічого про це не знайшли? — насторожилася Ламіра.

— Можливо, заговорив якусь істоту і через неї підслухав розмову, — відповів Ларгус. — Ми були в Диких степах, а там повно породжень тіні та нежиті різного калібру. А може, й саму Королеву кошмарів підіслав підслухати чи якось проникнути в голову когось із нас уві сні. Вільно відвідувати світ снів вона, як ми знаємо, не може. Проте раптом у неї є здатність якось перехоплювати душу сплячої людини до власного мікросну чи ще щось на кшталт цього? Наприклад, проєктувати свій образ у такий сон, водночас самій не засинаючи. Та й той парад за її участі, який Аліса бачила в Столиці кошмарів… На цю тему ми можемо скільки завгодно фантазувати, але поки не маємо жодних фактів. Поки що це загадка, яку ми не можемо розгадати. Значно більше мене цікавить те, що ж саме Вадим хоче дізнатися і наскільки відсутність цієї інформації пригальмовує його дії. А ще — як сильно він просунувся у своїх планах. Очевидно, що цей щур не вирушив би в мандрівку, якби в нього не було якоїсь певної зачіпки.

— Та й не діяв би він відкрито, якби не був упевнений у подальшому розвитку подій, — насупив брови Фамал. — Вадим потягнув за ниточку та розпочав ланцюгову реакцію, а зараз просто коригує її перебіг. Ось чому ми нічого не чули про нього весь цей час після того вогняного серпа, окрім крадькома вирізаних сіл. Спочатку він готувався до цієї подорожі, а потім узагалі покинув країну. І не здивуюся, якщо він сюди більше не повернеться.

— Він повернеться, — твердо сказала я.

— Чому ти така впевнена?

— Бо в Ануарі є дещо, без чого він не зможе завершити почате, — Абсолютні ворота.

— Ті самі, які Королева кошмарів відкрила, щоб перескочити до світу наяву? — уточнила Ламіра, спохмурнівши. — Для цього вона скористалася душею молодшої доньки короля Анімери, Ютарії Каіфар, відомої як принцеса-жриця. Ютарія присвятила своє життя служінню релігії снів. І завдяки крові тодішніх королів, благословенної самими Стихіями, була як ніхто наближена до світу снів та його ядер.

— Але Абсолютні ворота, за літописами, мали зачинитися після її смерті. А померла Ютарія Каіфар у віці сорока шести років, під час війни Кошмарів, — нагадав Фамал несподівано різким тоном. — Вона так і не дожила до того моменту, коли Стіну Санкора було завершено. І зрозуміло, її немає серед живих, а отже, немає і Абсолютних воріт. То чому ти вирішила, що…

— Тому що Абсолютні ворота — це я, — пролунав мій голос. Усі, крім Ларгуса та Каніли, шоковано завмерли. — Коли стався сплеск енергії, який пробив проріху між світами, магічна сила від нього зазнала якихось трансформацій. Певно, тому в моїй душі, коли вона прийняла цю силу, відкрилися Абсолютні ворота. Саме на них і поклала око нечисть, яка захопила мене на першому курсі. За допомогою них вони збиралися потрапити до іншого світу, провівши ритуал Центру Тіней через сонячне затемнення. Більше того, я можу навіть точно сказати, коли Вадим звільнив Королеву кошмарів, бо відчула це. І запевняю, генерал-губернатори досі ув’язнені. Якби Вадим звільнив когось із них, я б дізналася, а ще… я переконана, він повернеться до Ануари, оскільки для ритуалу йому необхідно бути поряд із Воротами. Саме так було в Мертвому Місті, коли він звільнив Королеву.

Ніхто не наважився поворушитися чи щось сказати. І тільки зараз я помітила, що причина не лише в моєму неочікуваному одкровенні. Атмосфера в кімнаті нагадувала наелектризований клубок нервів, кожна ниточка в якому була натягнута.

Але чому, чорти б його забрали? Чому Малісса, не промовляючи жодного слова, сидить у дальньому кінці столу і ховає погляд так, ніби він може перетворити когось із нас на камінь? Чому Фамал різкий із Ламірою, а вона знервовано відвертається від нього? Так, вони й раніше весь час сперечалися, але якось по-доброму, без цих блискавок в очах. А Ларгус… його звична кам’яна маска не може приховати того, який він напружений. Каніла сидить, зціпивши зуби, та невдоволено розглядає папери. Здавалося, Каріл і Фандора тут єдині, хто зберіг здоровий глузд, якщо не зважати на похмуру атмосферу, що огорнула їх темною імлою.

Та найгіршим було те, що все це стосувалося й мене. Важко дихаючи, я весь час кидала відчайдушні погляди на Канілу. Але в мене не було негативу до самої жінки. Навпаки, за весь цей час вона стала мені наче рідною, завжди приязно ставлячись до мене. Єдине, що я відчувала зараз, дивлячись на неї, це відчай, який охопив мене ще в Даратері. Я усвідомлювала, що Ларгус насправді не сприймає мене серйозно, вбачаючи в мені лише примхливий, але необхідний інструмент, з яким не варто навіть рахуватися. То чи не намагався Ларгус весь цей час захистити саме «інструмент»? Не мене, а лише Абсолютні ворота. Я вже неодноразово помічала, що під час стирання проріхи між світами крукові вдалося майстерно приховати від мене інформацію. А що як він також приховав і свої істинні мотиви та справжнє ставлення до мене?

Я знаю, так думати неправильно. Але чомусь ці кляті страхи зростали щодня.

— У записі сну Королева кошмарів сказала, що слід розробляти ритуал для кожного випадку, аби скористатися Абсолютними воротами, — я не давала змоги нікому отямитися та поставити зайві запитання. — Десять тисячоліть тому Королева кошмарів була відрізана від світу снів і не могла туди потрапити. А для зустрічі з сестрою того разу вона скористалася якимись печатками в храмі… Можливо, вони залишилися після переходу кошмарів до світу наяву та були своєрідним слідом, за яким вона змогла один раз пройти. І щоб затягнути її душу до світу снів, Санкор зі спільниками мали шукати інші шляхи. Можливо, Абсолютні ворота могли розв’язати цю проблему, та принцеса-жриця на той час уже була мертва. Підозрюю, що саме через це їм і довелося кликати на допомогу Праматерів перевертнів, які пожертвували собою, аби зупинити війну Кошмарів. І припускаю, я побачила її в Столиці кошмарів саме тому, що вона змогла ненадовго потрапити до світу снів завдяки відчиненим Абсолютним воротам, коли тоді зловила мене.

— Нехай так, — урешті-решт, промовив Каріл. — Але коли Абсолютні ворота знову відчинені, мене ось що цікавить: звідки взялася енергія, яка відкрила їх та ще й пробила проріху між світами? Минулого разу Королева кошмарів розчинила дерево Застиглосоння. А я й припустити боюся, скільки її там мало бути.

— Схоже, це та сама загадка, над якою я сушив голову останні роки, — зітхнув Ларгус. — Причини, які призвели до енергетичного сплеску, проріхи між світами та загибелі цілої реальності. І коли ми розгадаємо її, то зможемо убезпечити Всесвіт від повторення такої трагедії.

— Не розумію, — несподівано прошепотіла Малісса так тихо, що ми заледве її почули. Але навіть цього було досить, щоб у кімнаті запанувала мертва тиша. — Королева кошмарів кохала свого чоловіка так сильно, що порушила закони світобудови, аби бути з ним. Як же Вадимові вдалося зачарувати її? А ще… що ж трапилося з цим самим чоловіком та їхньою дитиною? За словами Королеви кошмарів, вони б мали жити вічно: дівчинка — через свою аномальну природу, а батько — завдяки тому, що мав із надприродною дочкою спільну плоть — два різних тіла, які насправді одне тіло на двох: розділена в просторі фізична оболонка, нерозривно пов’язана зі своїм «першоджерелом». І судячи зі сну, який Аліса бачила понад п’ять років тому, прожили вони щонайменше кілька століть. Але зараз нам нічого невідомо про них. Отже, щось пішло всупереч планам Королеви кошмарів.

— У дечому ти помиляєшся, щось ми таки знаємо, — просяяв Каріл. — І це легенда про мага, який прожив шість тисяч років. Лаліор Деланатер, засновник алхімії. У науковому світі цій легенді мало вірили, вважаючи красивою казочкою. Але якщо вона правдива? Що, коли саме він і був чоловіком Королеви кошмарів, батьком її доньки? Саме Лаліором вона називала того чоловіка зі снів Аліси. Це ім’я було поширеним у ті часи, тому лише його недостатньо для таких припущень. Але коли додати до легенди сказане Королевою в записі сну, то все підтверджує таку теорію.

— Що ж, логічно, — погодився Ларгус. — Та наскільки я пам’ятаю з історії, про життя та смерть Лаліора Деланатера майже нічого невідомо.

— Але існує інша легенда, яка вписується в загальну картину, коли припустити, що Деланатер справді прожив шість тисячоліть, — азартно всміхнувся Фамал. — Іще студентом мені якось довелося провести літо на розкопках одного храму неподалік від Еданора. Храму культу Пречистого Бога, в основі вірувань якого — здогадайтеся що!

— Трясця! — вигукнув Каріл, від несподіванки впустивши олівець, який весь цей час крутив у руках.

— Саме так, — кивнув Фамал. — Перемога Пречистого Бога над безсмертним нечистим демоном і розпусником-алхіміком, який породив його в гріховних утіхах із самою Темрявою. І якщо вірити фрескам і літописам із храму, який чомусь зненацька провалився під землю, цим нечистим демоном була дівчинка з довгим чорним волоссям. А тепер згадайте, як саме померли лідери культу: усі вони збожеволіли через люті кошмари, які перетворили їх на овочі та довели до страшної смерті. Непоганий «збіг», еге ж? Подумати лишень, як близько біля нас ходять тіні тисячолітніх таємниць.

— Але розгадки також схожі на тіні, такі ж примарні та незрозумілі, — зітхнула я. — Не знаю, чи відомо Вадимові про долю чоловіка та доньки Королеви кошмарів. Але саме через дитину він маніпулює божевільною закоханою в нього жінкою, яку звільнив із підземелля, наче хоробрий лицар. Коли ж ідеться про звільнення в’язнів Стіни Санкора, імовірно, одного тільки ритуалу з Воротами недостатньо. Підозрюю, що Абсолютні ворота лише випустили її душу зі світу снів. Проте аби покинути Стіну Санкора, їй потрібно було щось інше. І саме це «щось» Вадим шукав усі ті роки. Вірогідно, генерал-губернаторів це теж стосується. Отже, тепер зрозуміло, що Вадимові необхідні імена в’язнів, їхні тіла, ритуал та Абсолютні ворота. Тому де б він зараз не був, у Ануарі ми його ще побачимо. Проте, коли він з’явиться перед нами, може бути вже надто пізно.

— І що ти пропонуєш? — поцікавилася Фандора.

— Ми маємо розгадати ритуал, яким Вадим звільнив Королеву кошмарів. Зрозумівши, як він це провернув і звідки так швидко дізнався її ім’я, будемо на крок попереду і зможемо завадити йому пробудити генерал-губернаторів.

— Але як нам це зробити? — розгубилася мавка.

— Гадаю, розгадка чи хоча б ключ до неї криється в згортку, який Вадим знайшов у тому храмі.

— Може, й так, — кивнув Ларгус. — Але ми навряд чи дізнаємося, що там було.

— Один шанс у нас усе-таки є, — завзято вела я. — У сховищі ми знайшли дзеркальце із записом сну. І якщо згорток і дзеркальце ховали одночасно, а тим паче одна людина, то у пам’яті предмета могло залишитися щось про згорток.

— Пам’яті предмета? — скептично насупився Ларгус. — Алісо, ти ж не про ворожбу говориш?

— Саме про неї. У Даратері я розпитала ворожку-дзеркальницю, від якої й довідалася правду про мій світ, яку від мене досі приховували, — промовила я, навмисно акцентуючи останні слова. — Вона розказала мені про Соллеріс, дуже сильну предметницю з міста Мілін. Її вбили восени. І як підозрює даратерська ворожка, хтось із клієнтів. Ця жінка настільки розвинула свою майстерність, що через пам’ять предмета могла навіть дізнатися зміст книг, написаних невідомими мовами. А Королева кошмарів говорила щось про книгу, в якій описала обряд. І я не здивуюся, якщо в смерті ворожки винен саме Вадим, який витягнув із неї інформацію, а потім убив її та спалив будинок. Але в Ануарі залишилася ще одна сильна предметниця — Бірга з Готіма. Вона не така вправна, як Соллеріс, проте її здібностей може бути достатньо, щоб прочитати пам’ять дзеркальця. Потім її можна буде відвезти на згарище в Мілін. Хоча пані Гілна й стверджує, що їй прочитати пам’ять попелу не під силу, та вона могла й помилятися. Окрім того, туди ж варто звозити й даратерську дзеркальницю, можливо, їй удасться щось…

— Алісо, припини! — суворо випалив Ларгус. — Ми тут обговорюємо серйозні плани, а не теревенимо про судженого на піжамній вечірці.

— Але ж!.. — я обурилася.

— Ворожки — це не серйозно, — продовжував крук. — Магія — наука, тоді як ворожба взагалі невідомо що. Так, іноді найсильніші майстри ворожби можуть сказати дещо по суті, але зазвичай вони белькочуть щось двозначне, туманне та незрозуміле.

— Даратерська ворожка мене не абстрактними фразами засипала, — скипіла я.

— То й що? Одиничний випадок. На слова ворожок не можна покладатися в такій справі.

— Не можу погодитися, — втрутилася Фандора. — Ми зараз у такому становищі, що не завадили б навіть бубоніння ворожки, якщо в них може бути хоча б краплина корисної інформації.

— От тільки спробуй виокремити ту саму краплину з того, що вони можуть наговорити, — кинув крук. — Даруйте, панове, але я науковець, і ставитися серйозно до такої дурні не можу.

— Тоді дозвольте мені серйозно поставитися до цієї дурні, — несподівано вимовив Фамал. — Ми з Балатом навідаємося спочатку до готімської ворожки, а потім заїдемо і до даратерської. Скільки б їм не було років, за гроші вони погодяться згадати молодість невеличкою мандрівкою через усю країну. Усе, що вони скажуть, я занотую, опрацюю й озвучу під час наступної наради.

— Пробач, Фамале, але в мене на тебе інші плани, — відрізав Ларгус. — І дуже серйозні, на відміну від цієї маячні.

— Та невже? — я аж розлютилася.

— І не сумнівайся, — напружено відповів крук, а потім, після короткої паузи, заговорив: — Усе почалося з того, що до світу снів вирушила група дослідників. Імовірно, вони зробили щось, чого робити було не варто. Незабаром після того Королева кошмарів покинула світ снів, бо хотіла бути разом із чоловіком, якого покохала. Та згодом вона збожеволіла й розпочала різанину, відому як війна Кошмарів. Після її завершення маги, які зводили Стіну разом із Санкором, стали круками. І книга, яку передала Рафтану Санкору Королева снів, імовірно, Лібермортіс. Серед нас давно відома легенда про книгу, написану для круків самою Смертю. У ній буцімто детально описано всі наші можливості, які нам надає її заступництво. Однак книгу давно втрачено. Та цей запис сну підтвердив, що вона справді існувала.

Цікаво, що всі ці події не згадуються в Літописі Санкора — лише повідомляється про те, що Королева кошмарів потрапила до світу наяву та розпочала бійню. І навіть жертви Праматерів перевертнів було недостатньо, щоб чорна королева отямилася. Проте зараз, коли відкриті Абсолютні ворота, ми маємо шанс вистояти в цій війні та запроторити Королеву кошмарів назад до її камери. Якщо ми дізнаємося, що й чому сталося з нею, то, можливо, зможемо те, чого не зумів Санкор: повернути все на свої місця, — вів Ларгус, і словом не обмовившись про те, що ця ідея була озвучена мною і він сам же й називав її безнадійною. — Тільки записи снів, які мають зберігатися в магічній академії Дарани, можуть дати нам чітке уявлення про ті події. І саме це я збираюся доручити Фамалові: вирушити до Дарани під прикриттям, як посол Ануари, знайти спосіб проникнути до магічної академії, відшукати в її архівах записи снів і дослідити їх. Завдяки тому, що Аліса переклала заклинання для активації технології, він без проблем зможе переглянути записані сни.

— Геніальна ідея, — саркастично випалила я, коли голова круків, урешті-решт, закінчив. — Відправити крука з учнем до Дарани… Я навіть не сумніваюся, що даранці тобі за це подякують.

— Фамал поїде без Балата, — запевнив Ларгус.

— Ще краще, — тут я вже не на жарт розійшлася. — А для Балата знайдеш тимчасового учня на період відсутності Фамала? І це в той час, як ти сам, голова Гільдії, досі не можеш собі нового обрати?

— Ларгусе, щодо цього Аліса має рацію, — зауважила Каніла.

— І що ви пропонуєте? — поцікавився крук зі вдаваним спокоєм.

— Хай Фамал із Балатом залишаються в Ануарі та працюють із майстрами ворожби, а до Дарани поїду я.

— Це ти так жартуєш? — апатично перепитав крук.

— Зараз не до жартів. Я…

— Алісо, ти не поїдеш до Дарани, і це не обговорюється.

— Не можу погодитися.

— Доведеться. У Дарані надто небезпечно, ти можеш звідти не повернутися.

— Тобто життям Фамала ризикувати можна, а моїм ні?

— Саме так. Фамал упорається з цим значно краще за тебе. І взагалі, я не ризикуватиму Абсолютними воротами. Тому ти залишишся в Ануарі й не покинеш Адамарея.

Від наказового тону голови круків я скипіла та розлючено скочила зі свого місця.

— Я тобі не ваза для квітів, тож не смій ставити мене на поличку, доки я тобі не знадоблюся!

На кілька секунд Ларгус стиснув кулаки та заплющив очі, після чого встав і спокійним, рівним голосом вимовив:

— Алісо, ходімо до мого кабінету на кілька слів.

Він попрямував до сходів, які вели на другий поверх. Я пішла слідом і незабаром за моєю спиною зачинилися важкі двері.

— Навіщо ти влаштувала цю сцену? — важко видихнув Ларгус.

— А навіщо ти списав мене? Я тобі не маленький тупий песик, якого у вільний час умощують у себе на колінках і чухають за вушком!

— Пробач, Алісо, але я не збираюся так тобою ризикувати. Ти сама колись підслухала Загальну раду, тож маєш пам’ятати, чому наше посольство там уже котрий рік порожнє.

— Знаєш, мені це набридло, — несподівано спокійно промовила я. — Набридло бути людиною, яку ти вважаєш ні на що не здатною.

— Алісо, все насправді не…

— Я поїду до Дарани, — пролунав мій голос, тоді як незворушний погляд наштовхнувся на темно-карі очі голови круків. — І ти не зупиниш мене, не змусиш сидіти на шворці біля м’яких подушок. Коли ти забув, що маєш справу з людиною, яка не здатна жити, ховаючись за чиєюсь спиною? Годі! Я так вирішила.

— Зате я як старший за званням та командувач операції можу наказати тобі залишатися в Адамареї і, якщо знадобиться, посадити під замок.

— Спробуй, — випалила я, не відводячи погляд. Не можна виявити слабину, бо зараз це не якась суперечка зі своїм коханим, це протистояння голові круків.

— Алісо, залиш нас, будь ласка, — несподівано пролунав голос Каніли.

— Ні, я ще з нею не закінчив…

— Алісо, будь ласка, повертайся до вітальні, — наполягла жінка.

Упіймавши її погляд, я глибоко вдихнула та мовчки вийшла з кабінету. Але зачинивши двері, завмерла, коли почула роздратований шепіт на підвищених тонах:

— Ти це що, серйозно?

— Я так вирішив, — сухо відказав Ларгус, але Канілу ця відповідь не задовольнила.

— Ларгусе, не будь дурним! Відправити Алісу до Дарани — ідеальне рішення.

— Та невже? — удавано засміявся крук. — Мабуть, поняття про ідеал у нас із тобою розходяться, бо я хочу бачити її живою та здоровою.

— Тоді тим паче відправляй її до Дарани, — наполягала Каніла. — Невже ти не розумієш? Грець уже з тим, що Балат залишився б на тривалий час без учня, якби ти відправив Фамала, — це дуже переконлива відмовка. Та не забувай про головне. Так, ми могли б заховати її в Адамареї, але це не допоможе, якщо ми нічого не придумаємо. В Аліси не той статус, щоб самої твоєї протекції було достатньо. І те, що вона висловила бажання поїхати до Дарани, просто прекрасно: так ми виграємо час.

— Прекрасно? Звісно, що може бути краще, ніж відправити Алісу на заклання?!

— Ти перебільшуєш.

— Та невже? Ми з Алісою не афішували наших стосунків. Але як ти гадаєш, даранські шпигуни вже встигли про них пронюхати та повідомити своєму цареві, хто вона для мене? Даранці неймовірно зрадіють такому чудовому інструменту впливу на мене. А це безпечнішим її завдання точно не зробить.

— То пошли з нею Ламіру, вона саме висловила бажання, поки ви тут сперечалися. Ці двоє вже давно спрацювалися як команда, тож чудово подбають одна про одну.

— Про Фамала дбати б не довелося.

— Зате Аліса з Ламірою, на відміну від Фамала, жінки, — нагадала Каніла. — Сам знаєш, що жінок у тій країні за рідкісним винятком усерйоз не сприймають. А ця парочка ж нічого такого, що мало б насторожити їх, не робила. Тому на них там дивитимуться з меншою пересторогою. Отже, вони матимуть більше шансів дістатися до записів снів, які зберігаються в архівах магічної Академії як звичайна стародавня реліквія. А от Фамал — чоловік, відомий історик, учень крука, та ще з таким багатим послужним списком. Із нього там очей не спускатимуть, зайвого кроку ступити не дадуть!

— Каніло, ти не розумієш, — зопалу вигукнув Ларгус. — Ми не можемо ризикувати Абсолютними воротами, це наш єдиний шанс…

— Ось тільки мені цих казочок не розказуй, добре? — обурилася крукиня. — Послухай… — продовжила вона значно м’якше. — Я розумію, ти хвилюєшся за неї. Але ти занадто її опікаєш, і це не на користь вам обом. Ларгусе, якщо ти не припиниш вовтузитися з нею, наче з малою дитиною, то вона ніколи й не виросте. Дозволь їй стати такою, якою ти сам хочеш її бачити.

— Можливо, ти й маєш рацію, — здався чоловік. — Але ми зробимо все можливе, щоб максимально її убезпечити.

— Це навіть не обговорюється.

— І коли вже в Дарані знають, що вона для мене означає… подбай, щоб їхні шпигуни також дізналися про таке: коли з Алісою щось станеться — нещасний випадок, хвороба, — що завгодно… Якщо з її голови впаде хоча б одна волосинка, я не просто забуду про те, що круки не беруть участі в бойових діях, якщо Ануара виступає агресором. Усі дев’яносто дев’ять круків перетнуть кордон Дарани й виріжуть усіх, до кого дотягнуться. І нехай вони не сумніваються, це не блеф.

— Обіцяю влаштувати. А щодо Лібермортіс, обговоримо все згодом. Поки що я…

Несподівано я зрозуміла, що головне питання обговорили, тож Ларгус і Каніла за хвилину повернуться до вітальні. А мені зовсім не хотілося попастися на тому, що я підслуховувала їхню розмову. Тож, перш ніж круки вийшли з кабінету, я навшпиньки відійшла подалі, спустилася сходами та хутко сіла на своє місце.

На щастя, всі були вельми схвильовані, тож ніхто мене ні про що не розпитував. А за кілька хвилин до вітальні увійшли Ларгус із Канілою. Голова круків одразу сухо повідомив:

— Алісо, я змінив своє рішення. За тиждень я владнаю всі формальності й ви з Ламірою вирушите до Дарани як посли. Раджу використати цей час, щоб якнайкраще підготуватися до подорожі. Фамале, на тобі робота з майстрами ворожби. На цьому все…

— Стривайте! — несподівано пролунав голос Малісси.

— Так?

— Я теж хочу поїхати з дівчатами.

Такого повороту точно ніхто не очікував. Але рішучість у бурштинових очах не залишала сумнівів: говорила дівчина цілком серйозно.

— Маліссо, ти впевнена? — обережно поцікавився Ларгус. — Мандрівка буде дуже небезпечною. Ти точно готова до цього?

— Мені це необхідно, — наполягала Малісса. — Ще один спільник Алісі й Ламірі зайвим не буде. А я ж… якщо я залишуся тут, в Адамареї… Боюся, я можу просто не витримати, — додала вона несподівано холодно.

На кілька секунд у кімнаті знову запала тиша. Усі розуміюче дивилися на помарнілу дівчину. А й справді, їй, очевидно, важко залишатися тут, у місті, де все нагадує про Тейна.

— Гаразд, можеш їхати.

— Дякую, — кивнула вона та першою покинула засідання.

* * *

Минав третій день після нашої таємної наради, а Ларгус увесь час мовчав. Ба більше, уникав мене! Він ішов кудись рано-вранці, повертався після опівночі, жодного разу не заходив до мене. Лише двічі я мигцем бачила його, але крук відводив погляд.

Через таку його поведінку я спочатку і сердилася, і засмучувалася, і щиро ображалася. А потім до цих почуттів додався ще й відчай: раніше я й уявити не могла, що ми можемо так серйозно посваритися.

До того ж почуте під дверима кабінету не давало спокою. Мені не договорюють дещо настільки погане, що воно навіть змусило Ларгуса змінити свою думку про мою подорож до Дарани. І вже самого цього факту було достатньо, аби зовсім зникли залишки мого душевного спокою.

Окрім того, наближався час від’їзду Каріла та Фандори — вони вирушали завтра вранці. А ще за день мав поїхати й Фамал. Саме тому ми вчотирьох вирішили провести вечір разом. Як не дивно, Малісса та Ламіра не захотіли приєднатися. Одна була звично зажурена та нелюдима, а друга розлютилася лише від самої згадки імені учня крука. Що ж між ними, чорт забирай, сталося? Я спробувала розпитати Фамала, коли Каріл і Фандора вийшли на хвилину, але хлопець відвів очі й роздратовано буркнув щось на кшталт: «Нічого особливого, це тобі здалося».

Вечір промайнув якось похмуро: Фамал був насуплений, Каріл і Фандора засмучені, а я перебувала в пригніченому стані через сварку з Ларгусом. Урешті-решт, учень крука зібрався йти додому, а Каріл вирішив його провести. Коли за ними зачинилися двері, я прибрала чашки з-під чаю та скористалася нагодою, аби запитати в мавки те, що мене вже давно цікавило.

— Слухай, Фандоро, — почала я, сівши поруч на дивані. — Увесь цей час ніяк у тебе не спитаю… Коли ми в Даратері ходили до ворожки, що ти хотіла в неї дізнатися? Якщо це, звісно, не секрет.

— Не те, щоб секрет… але тобі скажу, — усміхнулася мавка. — Мене дуже непокоїли обставини мого дивного порятунку: бачила я все те насправді, чи в мене просто були галюцинації через заклинання, якими мене атакував Вадим? І від ворожки я дізналася: я насправді бачила те, що залишилося в моїй пам’яті. Мене дійсно врятував дракон!

— Святі вареники… — шоковано видихнула я.

— Так, самій досі не віриться, — кивнула Фандора. — Але після того, як із кімнати пані Гілни вийшла ти, у її словах я не сумніваюся. Дракони існують, Алісо! Не знаю, звідки вони взялися — чи то переховувалися всі ці століття, чи то їх щось розбудило, але бодай один із перевертнів тепер ходить по цій землі. Окрім того, я у ворожки поцікавилася, чи зустрінуся ще з моїм рятівником. Вона відповіла, що так, але не зараз. Сказала, що тепер на мене чекатиме інша дорога. Та наша зустріч іще може відбутися.

— У мене навіть слів немає, — промовила я, намагаючись перетравити почуте. — Та це ж хороші новини?

— Певно, що так, хоча все занадто загадково.

— Твоя правда. Але тоді не збагну, чому ж ви з Карілом останніми днями такі похмурі? Спочатку я думала, що справа у словах ворожки. А коли вона тут ні до чого…

— Ох, тут я вже не маю права плескати язиком, — винувато зітхнула Фандора. — Скажу тільки, що це стосується Фамала. Він випадково проговорився про дещо Карілові, і ми намагаємося його підтримати, але, як бачиш, марно.

* * *

Уранці карета з Карілом і Фандорою покотилася бруківкою та невдовзі сховалася за рогом. Провести їх прийшли всі члени нашого маленького таємного кола. Малісса знову була десь далеко у своїх думках, Фамал і Ламіра буквально схрещували блискавки, які вилітали з їхніх очей, а Ларгус так само уникав дивитися на мене.

Коли карета зникла з поля зору, всі розійшлися. Я хотіла лише одного — зібратися з думками. Тому й не звернула увагу на те, куди попрямували мої друзі.

Емоційний стан останніх днів мене абсолютно не влаштовував. І я сподівалася, що самотня прогулянка ранковим Адамареєм допоможе трохи розвіятися.

Перші ознаки полегшення я відчула вже за кілька хвилин. Міцне повітря свіжого ранку вивітрило з голови важку духоту, у якій я варилася ці два тижні, і мені, врешті-решт, удалося виокремити найсуттєвіші причини моїх проблем.

Головним було напруження в стосунках із Ларгусом, яке почалося з нашої дивної мандрівки й досягло точки кипіння, коли я дізналася правду про свій рідний світ. Сама ця новина добряче вдарила по мені та моїх старих ранах. Але по-справжньому важливим було інше — висновок, який напрошувався: крук, очевидно, не сприймав мене всерйоз, і його за це не можна звинувачувати. П’ять років тому я замкнулася в собі після пригоди з перелесником, який на чолі армії нежиті намагався скористатися Абсолютними воротами, мало не перетворив мене на одну з них та розтрощив Фетесарін. Тому, коли Ларгус повернувся минулого літа, він застав розчаровану дивачку, яка, хоч і захистила диплом із відзнакою, та поки не придумала, що робити зі своїм життям і чого хотіла б досягти, окрім як стрибати болотами, полюючи на нежить.

Отже, головне, що я маю зробити, — це знову знайти себе, схопити знайдене за шкірку та витрясти з нього все лайно, яке там назбиралося. І в цей план просто ідеально вписується моя поїздка до Дарани. Якщо бодай половина з того, що я чула про ту країну, правда, то я або, врешті-решт, візьму себе в руки та буду по-справжньому сильною, або мою просмолену голову насадять на спис біля клумби з чорнобривцями.

Віднайшовши щось подібне до душевної гармонії, я неквапно покрокувала до будинку Ларгуса. Коли я переступила поріг, то вже не відчувала тієї нестерпної пригніченості та бадьоро рушила до домашньої бібліотеки, аби підготуватися до завдання й вивчити якнайбільше про країну, до якої їхатиму.

Я вже зібралася увійти до бібліотеки, коли раптом біля не до кінця зачинених дверей мене дещо зупинило.

Завмерши на мить, я делікатно зробила кілька тихесеньких кроків назад, а потім сховалася за одвірком, звідки розгублено визирнула.

Дідько волохатий! Я точно не сподівалася побачити в темній затишній бібліотеці Фамала, який притискав Ламіру до книжкового стелажа, відчайдушно цілуючи її! Сама ж Ламіра, вдаючи млосний опір, зовсім не по-дитячому відповідала на поцілунки учня крука і, радше, сильніше притискала його до себе, аніж намагалася відштовхнути.

Я не знаю причини: чи то раптовий протяг, чи, може, моя щелепа, яка впала на дерев’яну підлогу, але тихий скрип від напіввідчинених дверей, що зрадницьки колихнулися, змусив парочку завмерти, подивитися на двері бібліотеки й побачити там мої вирячені очі. Єдине, що я додумалася зробити, це дурнувато всміхнутися, привітно помахати ручкою та піти собі геть.

За кілька хвилин я зрозуміла, що перша-ліпша кімната, до якої я зайшла, виявилася ванною. Шок від побаченого був надто великим, тож я змогла лише засунути голову під душ та на повну ввімкнути воду. Холодні краплі гучно забарабанили по кахлях, тож навряд чи хтось почув мій тихий нервовий сміх.

Чого-чого, а ТАКОЇ причини дивної поведінки своїх друзів я аж ніяк не очікувала!

* * *

Фамал сидів поруч із виглядом приреченого мученика, який прийшов на сповідь до останньої у Всесвіті істоти, яка могла б його вислухати. На той час я вже перевдягнулася, висушила волосся, випила велику чашку ромашкового чаю, а потім ще й кави з коньяком. Хлопець з’явився вчасно: мої нерви саме заспокоїлися, мізки трохи перетравили отриману інформацію, і місце чистого шоку вже встигла заступити цікавість.

— Це почалося на першому курсі, незадовго до літньої сесії, — почав Фамал, не чекаючи моїх запитань. — Але Ламіра й чути не хотіла про те, аби стати моєю дівчиною та розпочати справжні стосунки. Ми таємно зустрічалися кілька разів на тиждень, аж доки я не закінчив навчання. Потім якийсь час я працював у Фетесаріні, тож для нас нічого не змінювалося. Це було… наче залежність, яка зводила мене з розуму.

Згодом мені запропонували стати учнем крука, довелося переїхати в інший кінець країни. Спершу я сподівався, що це допоможе мені викинути Ламіру з голови. Ось тільки сталося зовсім навпаки. Що довше я її не бачив, то нестерпніше було без неї. І кожна з наших рідкісних зустрічей наближала мене до межі. Урешті-решт, я не витримав, вирішив з усім цим покінчити та почав зустрічатися з Юфіс, милою адамарейською панночкою. Та недолугість цієї спроби я зрозумів дуже швидко: щоб я не робив, як би не старався, та перед очима все одно була лише Ламіра. Згодом я розійшовся з Юфіс, але Ламіра після цього стала навіть іще далі. Вона ігнорувала мене, вдаючи, ніби нічого ніколи й не було.

Коли ви з Ларгусом вирушили в ту подорож, залишивши нас працювати з літописами, Ламіра несподівано виявила інтерес до тієї його частини, в якій описувалися вірування й ритуали забутої релігії поклоніння снам. Але вона завжди поганенько вчила історію та не могла розібратися в деяких дрібницях, тож попросила моєї допомоги. Ми почали засиджуватися за книжками допізна… і зрештою, це розпочалося знову.

А саме напередодні вашого приїзду я зробив одну велику дурницю: сказав, що кохаю її, наговорив купу романтичного пафосу та ляпнув, що хочу, аби вона за мене вийшла. Почувши це, Ламіра оскаженіла й так на мене накричала, що я аж до стінки відскочив. За хвилину вона вибігла з кімнати… Відтоді ми те й робимо, що прискаємо один на одного отрутою.

— Ну що сказати, молодці ви… — тільки й вимовила я. На щастя, мені вдалося швидко опанувати себе та вчергово не остовпіти.

— Так, сам знаю, що наробив чимало дурниць і не поводився як дорослий розсудливий чоловік, — знічено кивнув він.

— Що правда, то правда, все це не схоже на твою звичну педантичність, — зітхнула я. — Але з Ламірою теж щось не так…

— Зможеш це з’ясувати? — з надією запитав Фамал. — Може, я забагато прошу, але мені необхідно знати.

— Ти справді кохаєш її? — серйозно запитала я.

— Понад усе, — чесно видихнув учень крука.

— Тоді я спробую щось зробити, — пообіцяла я, поклавши руку другові на плече.

* * *

— Знаєш, а ти зібралася в самісіньке осине гніздо, — цинічно гмикнула Каніла.

— Так, я в курсі.

— Не думаю, — зітхнула вона. — Те, що тобі належить пережити, не описати в жодній книзі, в жодному звіті шпигуна.

Жінка зупинилася біля відчиненого вікна, звідки в кімнату вривалося прохолодне нічне повітря, та поспіхом зачинила його, тонким прозорим склом відгородивши нас від нічного неба та молочно-білого місяця.

— Ви попрямуєте до північного кордону з Дараною в супроводі трьох перекладачок, двох круків і десяти солдатів із гарнізону Адамарея. Поза Ануарою з вами залишаться тільки перекладачки, — заговорила вона. — На митниці вас як послів зустріне даранський ескорт, якого вам краще стерегтися більше за будь-яких потвор чи розбійників, що можуть трапитися дорогою. Вони допровадять вас до посольства в столиці. Вам пропонуватимуть персонал і прислугу, але твердо відмовляйтеся. Жодних секретарів, покоївок чи кухарів. У посольстві перебуватимете лише ви шестеро. Перш ніж проводити найменші наради, переконайтеся на сто відсотків, що вас не підслуховують. Не посвячуйте перекладачок у свої плани. І найголовніше — стережіться даранських магів. Навіть якщо вам трьом доведеться мати справу з одним, краще зробіть усе, щоб уникнути поєдинку.

— Це в Дарані такі страшні чаклуни, чи ми втрьох такі бездарні? — спробувала пожартувати я, але вигляд Каніли виявився на диво серйозним.

— Їхні маги — це суцільний жах, утілений у черствій плоті. У Дарані кардинально інший підхід до магічної освіти.

— Невже це настільки для нас небезпечно? Ми теж навчалися чарів.

— Так, але за іншими правилами. В Ануарі діти з магічними здібностями просто отримують захисний амулет і аж до закінчення школи живуть звичайним життям у своїх родинах. А після здобуття середньої освіти вступають до магічного університету, де цілеспрямовано вивчають якусь конкретну спеціальність. І коли випустяться, просто стають за фактом військовозобов’язаними, отримуючи звання офіцерів ануарської армії в запасі. Але Дарана… В них усе зовсім інакше. Там дітей, у яких виявляють печатку Стихій, немовлятами забирають від батьків до спеціалізованого інтернату, платні відвідини дозволяють не частіше ніж раз на три місяці, та й ті не кожним батькам по кишені. Ці діти виховуються та навчаються за спеціальною програмою, розвивають свої здібності з колиски і до магічної академії потрапляють із відповідними знаннями та навичками. Усе заради того, щоб майбутній маг не тільки опанував усі можливі чари як спеціаліст у певній науці, а ще й володів повним набором практичних заклинань та максимально розвинув навички магічного бою.

Навчання триває до двадцяти п’яти років, потім чарівник працює на державній службі. Найкращі з них, придворні маги, мають усе. Лише обмежене коло осіб може їм наказувати, але накази ці виконуються з несамовитою відданістю та завзяттям.

Тому маги Дарани в рази небезпечніші за ануарських. Вони не тільки майстерніші та мають більше знань. Їх із пелюшок виховували ідеально налагодженими гвинтиками великої системи: безмежно покірними до влади та неймовірно жорстокими, особливо до ворогів. Тому конфлікти навіть із посередніми даранськими чаклунами можуть погано закінчитися, а з придворними магами й поготів. Тож їх уникайте насамперед.

— Зрозуміло.

— І не сердься на Ларгуса, — несподівано зітхнула Каніла. — Відправити тебе до Дарани — справді найкращий вихід. Але за такої небезпеки він ладен розтрощити все навколо від самої думки про твою подорож. Він сильно кохає тебе. І щоб не сталося, головне лишається незмінним: для нього в цьому світі немає нічого дорожчого за тебе. Тому він сам не свій. Так уже сталося, що поки ти не вкрала його серце, романтичні стосунки ніколи не цікавили нашого грізного голову круків. А тепер, коли в нього є дівчина, якою він настільки дорожить, немає нічого дивного в тому, що Ларгус не може впоратися з емоціями, коли справа стосується тебе. Просто спробуй пробачити йому цю слабкість, — тепло всміхнулася жінка, взявши мене за руку.

Було дуже холодно, але я, прочинивши вікно, жадібно дихала свіжим повітрям весняної ночі.

Тихий звук, із яким відчинилися двері кімнати, м’яко вплівся в мелодію пронизливого вітру. За хвилину мене дбайливо загорнув теплий м’який плед, і рука, що накинула його, на мить затрималася на моєму плечі.

— Я до останнього сподівався, що ти поступишся, — сумно промовив Ларгус після занадто довгої паузи.

— Щось пішло не за твоїм планом. Іноді таке буває, — кинула я з прозорими нотками цинізму.

— Ти та Дарана… Якби я спробував таке спланувати, то сам би запроторив себе до божевільні. Тобі доведеться провести щонайменше два місяці в «союзній» країні, звідки вже п’ять років як потікали останні перелякані посли. Якби ми публічно оголосили про наші стосунки, закладаюся, поповзли б чутки про те, що я хочу тебе здихатися, — криво посміхнувся крук і зачинив вікно.

— Годі, Ларгусе.

— Просто хочу вибачитися. Я помилявся і програв на всіх фронтах. Як я не намагався тиснути на тебе, ти все одно їдеш. Натомість я забрав у нас час, який ми могли провести разом перед довгою розлукою. Мені варто було на це зважати. Те, що чекає на нас попереду, вселяє жах. Насувається війна, а нашими супротивниками будуть самі нічні жахіття.

— Можливо, ми зуміємо зупинити це до того, як Вадим звільнить генерал-губернаторів. Те, що сховане в магічній академії Дарани…

— Якщо воно й досі там, — зупинив мене Ларгус. — Минуло десять тисячоліть. Тому не факт, що ви ризикуєте не даремно. Звісно, даранці вміють берегти свою історію, і сховища академії — найкраще для того місце. Але коли вже Вадим викрав саркофаг із тілом Королеви кошмарів з-під самого нашого носа, і ми похопилися тільки за чотири місяці… Та й то лише завдяки тому, що ти випадково обмовилася мені, як Каріл знайшов його в Залі Санкора.

— Мені здається, тут ситуація дещо інша, — припустила я. — Ті записи снів навряд чи могли б комусь знадобитися, та й Королева кошмарів про них не знала. Натомість Вадимові… Гадаю, вона допомагала йому. Давала підказки у снах. Так, вона була божевільна, закута в кайдани, замкнена в підземеллях Стіни Санкора, та ще й майже всю свою силу генерал-губернаторам передала. Та сутність цієї істоти — підструктурне ядро світу снів. І за десять тисячоліть вона могла придумати, як оминути деякі умовності.

— Проте навіщо їй було допомагати Вадимові ще до того, як він викрав її тіло? Я розумію — розбудивши, задурив її божевільну голову. Але з самого початку, до того, як він дізнався хоч щось?..

— Згодна, залишається ще багато незрозумілого, — кивнула я та неквапно підвелася зі стільця. — Обіцяю дізнатися про все, що буде можливо. А ще обіцяю бути обережною.

— Дивися мені, — усміхнувся Ларгус і пригорнув мене.

Я не звернула увагу на плед, який зіслизнув із моїх плечей і впав додолу, коли щосили обійняла крука. Долоні торкнулися обличчя Ларгуса, а губи щось прошепотіли… навіть не знаю що, але від цих слів чоловік усміхнувся та поцілував мене. Тієї миті я розуміла лише те, що не випущу його з обіймів.

* * *

Ларгус не відпускав моєї руки, аж доки мені не настав час сідати в карету. Тоді я знову обійняла крука і поцілувала його — із сумом, прощаючись.

Долаючи тривогу, я розімкнула обійми. За хвилину він допоміг сісти в карету до Ламіри та Малісси, і моя рука нарешті вислизнула з його долоні. Одразу здалося, ніби я загубила рукавичку в сильний мороз.

Дверцята зачинилися, і карета неквапом рушила. Коли коні повернули і Ларгус зник із поля зору, я, зрештою, перестала визирати у віконце, натомість зустрілася поглядами зі своїми супутницями. Було дуже тяжко, шорсткий клубок у горлі заважав дихати.

— Такі синці під очима… Бачу, ти зовсім не виспалася перед дорогою, — несподівано підморгнула Ламіра з хитрою усмішкою.

— Та ну тебе, — я вдавано насупилася і сама ж перша засміялася. На душі стало значно легше, і я задихала на повні груди.

Карета їхала швидко та м’яко. І незабаром бруківку адамарейських вулиць змінила дорога, що пахла вологою весняною землею.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Вогняна отрута

Дорога від Адамарея до північної даранської митниці мала тривати десять днів. У цих краях Ануара була густозаселена, міста та великі села траплялися часто, тож ми не мали жодних проблем із ночівлею. Та погода, на лихо, зовсім зіпсувалася.

Ми зупинилися в невеличкому мальовничому містечку. Коли весна вступить у свої права, тут має бути зелено та дуже гарно. Але зараз голі дерева робили огорнене дощем та туманом місто ще похмурішим.

— Слухай-но, Ламіро, — гукнула я, коли Малісса, випередивши нас, спустилася до таверни. — Я довго відкладала цю розмову, бо мені було вкрай незручно лізти не у своє діло, проте залишитися осторонь я теж не могла.

— Га? — озвалася мавка.

— Я вже давно хочу дещо в тебе запитати, про вас із Фамалом.

Ламіра, схоже, не очікувала такого. Можливо, вирішила, що коли я досі про це не згадувала, то й не питатиму взагалі?

— Та нема про що говорити, — недбало відрізала дівчина. Проте їй не вдалося приховати зрадницького тремтіння голосу.

— Мені ти можеш сказати, — зітхнула я та підійшла ближче. — Фамал усе розповів про ваші стосунки…

— «Наші стосунки» є лише в його дурнуватій голові, — грубо обірвала Ламіра. — Це жодним чином не мало вплинути на наші відносини, але він чомусь…

— Ламіро, ти ж сама не віриш у свої слова, — змучено зітхнула я. — Якби це було так…

— То й що? — роздратовано кинула дівчина. — Так, твоя правда, мене занадто тягне до того зануди. І мене це аж ніяк не тішить, я не хочу ні з ким зближуватися. Просто не хочу. Не збираюся. До дідька зеленого, — прошепотіла Ламіра, вириваючи з себе квапливі знервовані слова.

— Але ж він кохає тебе. І якби ти була байдужою до нього…

— А я хочу бути байдужою, — гірко засміялася Ламіра з шаленим блиском у зелених очах. — Не хочу навіть чути нічого про кохання чи серйозні стосунки. Відкрити себе комусь? Сама не знаю, яке бісове диво сталося, що я тобі довіряю. Хочеш знати правду? Хочеш, щоб я сказала це? Ну добре, лише тобі скажу: так, я просто божеволію від самої думки про Фамала! Відколи він уперше поцілував мене, я не можу викинути його з голови. Але впускати його, довіритися йому… та ну, до бісової сраки. Не хочу бачити людей у своєму житті, вони бридкі, хоч вішайся. Звісно, ти зараз почнеш довгу безглузду розмову про те, як це чудовенько — бути разом із коханим. Але ти й сама не до кінця довіряєш своєму Ларгусові, чи не так? Незважаючи на все, ти досі насторожі та все видивляєшся: де ж той ніж для твоєї спини? Тому вибачай, але ні, я не хочу кохання у своєму житті. Нехай воно пускатиме коріння в мою душу — я його вирву мовчки, стиснувши зуби. І вириватиму знову й знову. Бо коли дати волю, воно заволодіє тобою, висмокче всі кляті соки та спустошить, перш ніж згнити, залишивши тільки смердючу порожнечу.

Кілька секунд Ламіра мовчки стояла, дивлячись у вікно порожніми очима, а потім розвернулася та швидко вийшла.

Кожен куточок таверни був яскраво освітлений. За центральним столиком молодий музикант перебирав струни кобзи, наспівуючи веселі пісеньки, жваві служниці бігали поміж столиками з тарілками та кухлями. У залі сиділо багато люду, стояв гомін. Узагалі-то я не любила галасу, але цього вечора не хотілося тиші.

Сьогодні наші перекладачки вперше наважилися підсісти до нас. Усі вони були нашими однолітками, які захистили дипломи цього літа. Дівчата виявилися балакучими та товариськими, хіба що чорноволоса худенька Тафіна була трохи нерозважлива.

— Слухайте, мені ось цікавенько, — замислилася Ламіра, гризучи куряче стегенце. — Чому ви погодилися на цю роботу? У Дарані ж до дідька небезпечно.

— Знаю, — кивнула Ковата, найжвавіша з перекладачок. — Але хіба я могла проґавити таку пригоду?

— Пригоду? — подала голос Малісса.

— Так, ще й яку! — підтвердила Ковата. — Я все життя про таке мріяла, з дитинства обожнювала пригодницькі книжки та розповіді мандрівників. Підлітком навіть мало не втекла з мисливцями на чудовиськ, але батько зловив і поставив на гречку. Тому й пішла на перекладача, бо сподівалася влаштуватися на роботу з постійними відрядженнями, може, колись і трапиться якась пригода. І дізнавшись про цю вакансію, я подумала: «Ось він, мій шанс!» Я одразу звільнилася з видавництва та поїхала на співбесіду до Адамарея. Була першою, хто відгукнувся. Голова круків якось тяжко зітхнув, але на роботу взяв, і тепер я здійсню свою мрію. Бо хіба може бути щось захопливіше за подорож із чарівниками до Дарани?

— Не розумію я тебе, — несподівано вимовила Тафіна. — Кинути хорошу роботу заради небезпеки… Мене дивують люди, які так сильно ризикують, маючи вибір.

— А ти хіба не по пригоди поїхала? — здивувалася Ковата. — Чому ж тоді?

— Які там пригоди… — похмуро зітхнула дівчина. — Радше останній шанс. Я була однією з кращих у групі, але не змогла влаштуватися хоч на якусь роботу за фахом. Моє рідне місто невелике, вакансій за моїм фахом нема. Десь поїхати я просто не мала можливості. А йти працювати продавчинею, маючи диплом перекладача з відзнакою… Ще й батьки весь час докоряли, що сиджу в них на шиї. І от біржа запропонувала мені відрядження до Дарани. Це небезпечно, але завдання під контролем самого голови круків. Робота чудово оплачувана й перспективна. Адже перекладача, який виконає її, після такого куди завгодно візьмуть. Зароблених грошей вистачить, щоб деякий час жити у великому місті, навіть в одній із трьох столиць. Проте, якби в мене була робота у видавництві, при кабінеті якогось політика чи в туристичній фірмі, я б нізащо так не ризикувала.

— Ой, розумію тебе, мала, — погодилася Ламіра. — Так-так, і для найбездарнішого мага деінде знайдеться робоче місце. Та я ще у своїх батьків на схожі проблеми надивилася. Нічого, переживемо все це! Ну а ти чого за це взялася? — поцікавилася дівчина, звернувшись до третьої перекладачки — миловидної білявки Рамісі, яка весь цей час замріяно копирсала виделкою печеню.

— Через кохання, — зітхнула красуня.

— Опа-опа, несподіваний поворот, — гмикнула я. — До кого ж це кохання і чому воно вимагає таких відчайдушних кроків?

— Кохання до того, хто став для мене ідеалом ще в дитинстві. До наймужнішого, найшляхетнішого, найгарнішого чоловіка в цілому світі — до Ларгуса Агердона, голови круків.

Добре, що я саме встигла проковтнути кашу, інакше точно вдавилася б.

— Ні, я помилялася… ОСЬ ЦЕ і є справжній несподіваний поворот, — заїкаючись, промовила я. Ламіра ж із Маліссою намагалися підібрати щелепи. — І як же це сталося, що ти в нього закохалася?

— Якось саме собою, — інфантильно відповіла Рамісі. — Я з інтелігентної родини, тому мене виховували без цього забобонного страху перед круками. А він завжди був такий загадковий, незвичайний… Ще в дитинстві я багато чула про нього від батька. І от, коли мені було тринадцять, сталося диво: я побачила його. Батько тоді із ним працював, і крук завітав до нас додому. Поки батько ходив по якісь документи, я принесла Ларгусові чай і ми трохи поговорили. Він виявився дуже добрим, але тоді був надзвичайно сумний. Я спитала, чому він зажурений. А він усміхнувся та пообіцяв не журитися. Коли він поїхав, я знайшла в кріслі ґудзик від його сорочки! Можливо, той випадково відірвався, але я вірю, що Ларгус навмисне його для мене залишив. Відтоді я бережу цей ґудзик. Він і досі зі мною у цьому медальйоні, — усміхнулася дівчина, вказавши на золотий медальйон у формі серця. — І ці почуття щодня стають тільки сильнішими. А кожну його опубліковану наукову працю, кожну статтю в газеті, де його згадували, — усе це я збирала та складала у свою таємну скриньку. Тому щойно я дізналася, що Ларгус шукає перекладача, якому збирається доручити важливе відрядження, то зрозуміла, що не проґавлю свій шанс! Коли я прийшла на співбесіду, він не дав цього зрозуміти, але я впевнена, що він упізнав мене, пам’ятає мене! Виконавши це завдання, я стану ближчою до нього. Повернувшись із Дарани, попрошу в нього роботу в Адамареї, можливо при його кабінеті. І тоді, я в цьому навіть не сумніваюся, одного вечора він…

— Сміливі фантазії, — тактовно перервала я, не в змозі більше це слухати.

— Не просто фантазії, — впевнено заявила Рамісі. — Так воно обов’язково буде!

Доки Ламіра з Маліссою не розсміялися вголос, я тихенько наступила кожній на ногу, а сама подумки ляснула долонею по лобі.

Та найбільше хотілося відчайдушно волати від усвідомлення того дивовижного факту, що, як особиста перекладачка, Рамісі була приставлена саме до мене!

Після вечері Малісса пішла трохи погуляти містом. Певно, надихнувшись її прикладом, Ламіра вирішила й собі подихати свіжим повітрям. Я ж повернулась до кімнати. Та за пів години жодна з них не повернулася, і мені теж не вдалося всидіти на місці.

Накинувши поспіхом пальто, я вийшла надвір. Там одразу побачила Ламіру, яка нерухомо стояла під голою вишнею та дивилася на небо. Мені здалося, що вона просто не хоче повертатися до тієї розмови.

— Ламіро, — гукнула я, але мавка не ворухнулася. Хіба плечі ледь помітно здригнулися, потривоживши темні пасма в’юнкого волосся із зеленими кінчиками. — Ти точно нічого не хочеш мені розказати?

— Та немає чого розказувати. Просто банальна плаксива історія про розбите серце зацькованої дівчинки.

* * *

— Дівчата, може, трохи прогуляємося? — Малісса дочекалася, поки ми повечеряємо.

— Чом би й ні? — я знизала плечима. Ми зупинилися на ночівлю в містечку, не менш мальовничому за попередні, тож оглянути його було б непогано.

Але мене чомусь турбували ці вечірні прогулянки подруги. Досі занурена у своє горе Малісса майже не спілкувалася з нами. Однак, якщо вона нарешті наважилася на контакт, ні я, ні Ламіра не збиралися цього проґавити.

Було темно. Ліхтарі траплялися нечасто, з вікон лилося слабке світло, а місячні промені не пробивалися через щільні хмари. Але так було навіть краще. Оповите темрявою містечко заворожувало, нагадуючи лабіринт із чарівної моторошної казки. Тому ні Малісса, ні ми з Ламірою не запалювали світлові пульсари, насолоджуючись темрявою. Кожен шурхіт, кожен скрип із провулків інтригував.

Так ми не помітили, як дісталися околиці.

— Ти диви, а ці вулички покинуті, — зауважила Ламіра, розглядаючи темні вікна будинків із занедбаними обійстями.

— Твоя правда, — погодилася Малісса. — Слухайте, а ходімо поглянемо, що там усередині.

Я всміхнулася. Упізнаю ту, кого можна назвати чимось схожим на нашу стару добру Маліссу! Здається, їй стає трохи краще. Може, ця мандрівка справді допоможе їй пережити горе?

Ми з Ламірою перезирнулися. Це було, безперечно, цікаво, але невідомо, чому місцеві залишили свої домівки? Ніяких тривожних чуток нам на постоялому дворі не розказували.

Однак нам дуже хотілося допомогти подрузі, тож ми звернули до старенької обшарпаної хати, яка визирала за високим похиленим парканом.

У таких місць є своя, особлива магія. Ніби й звичайнісінький старий будинок, де ніхто давно не жив, але водночас атмосфера покинутої будівлі заворожувала хором таємничих голосів, які шепотіли невідомою мовою нехай і дрібні, але захопливі старі таємниці.

— Опа-опа, а я знаю, чому цей дім, та й весь район полишили, — гмикнула Ламіра, розвернувши зелену магічну печатку, від якої відходили ледве вловимі потоки, що вочевидь сканували тріщину в підлозі. — Тут ґрунти нестабільні, як настрій песиголовця з діареєю. Мабуть, місцеві будувалися, не проконсультувавшись із геологами, а потім хати почали розпадатися, як надії на світле майбутнє після випускного. Буває таке іноді. У нас, на Лісоболотті…

Ламіру перервав шурхіт, одразу за яким на стіні промайнула тінь! Ми перелякалися й підготувалися творити бойові заклинання, аж раптом упізнали одного з солдатів, які нас супроводжували.

— Що ви тут робите? — поцікавилася я. — Ви що, стежите за нами?

— Наказ голови круків, — відрізав солдат. — Усі ми позмінно маємо цілодобово стежити за вами, аби раптом нічого не сталося.

— Авжеж, — буркнула я. Необхідність цього зрозуміла, але чому Ларгус вирішив тримати її в таємниці? Хіба що цей чоловік чогось не договорює, і наказ, який йому віддали, звучав трохи інакше…

Спочатку я не зрозуміла що відбувається. Просто відчула за спиною потужне енергетичне коливання та почула шарудіння дрібного каміння. Та обернувшись, побачила Ламіру, на руках якої блищали сталеві рукавиці з довгими гострими кігтями!

Стривайте-но, вона задіяла власну бойову техніку? Але що ж, у дідька, сталося, коли їй довелося вдаватися до індивідуального стилю магічного бою?

Наступної миті її руки блискавично піднялися, аби різко пронизати повітря сталевими кігтями та переслати на відстань магічний удар гострих пазурів. Але вже за мить заклинання зупинилося, розрізаючи сіру енергетичну сітку!

І тільки тоді я побачила того, хто насилав на неї закляття. Це був високий жилявий чоловік із колючим поглядом. Проте пояса мага на ньому не було, натомість на шиї блищало коротке срібне намисто (яке більше нагадувало нашийник) із невеличким смарагдом. По моїй спині потік холодний піт: такі намиста носили маги Дарани.

Та не встигла я вповні осягнути всю трагічність ситуації, коли відчула, як з іншого боку до мене полетіло нове заклинання! Обернувшись, я вперше задіяла в битві свою бойову техніку — зграю чорних метеликів. Швидкі та смертоносні, вони діяли за моєю командою, як єдиний організм. Водночас я могла керувати як кожним окремо, так і цілими групами. Неначе силі моєї думки підкорялася ціла армія невеличких, проте вельми небезпечних бійців.

Немов маленькі тіні, чорні метелики вирвалися із золотої печатки навпроти моєї долоні та звилися стіною, об яку розбилися гачкуваті червоні стріли. Та вогняного даранського мага, який насилав їх на мене, це анітрохи не спинило, ба більше! Його стріли змінювали траєкторію, облітаючи мене, і нападали з різних боків. Тож доводилося відсилати метеликів, аби ті перехоплювали кожну з них. Лише раз мені вдалося атакувати мага кількома метеликами. Але ні гострі, мов леза, крильця, ні тільця, що мали б вибухнути під час контакту з жертвою, не досягли цілі: усіх їх збили точні червоні стріли.

А ще за мить я помітила, як очі Малісси здивовано округлилися, коли така сама сітка, яку щойно блокувала Ламіра, полетіла в неї! І маг, що атакував її, схоже, був найзаповзятішим: стрічки зеленуватого полум’я, що зривалися з пальців дівчини, ледве встигали блокувати ворожі заклинання.

У цій ситуації найгірше було, здається, саме мені. Ламіра завжди лінувалася на лекціях, тому закінчила університет на «задовільно», але в бойовій магії вона була набагато сильніша за мене, хоч на заняттях і намагалася не хизуватися потужністю своїх заклинань. А наскільки сильні вогняні закляття в Малісси, ми встигли помітити не так давно, під час бою з мелюзином минулої весни. Але судячи з того, як вона насідала на свого супротивника, то й тоді ми не бачили її повної сили. Чорт забирай! Малісса виявилася єдиною, хто впевнено брав гору над своїм суперником.

Та я не мала можливості пильно стежити за полем бою через власного нападника. Деякі червоні стріли вдавалося перехопити буквально останньої миті. До того ж саме мене почав атакувати солдат, який, імовірно, й організував оцю засідку. Тож, окрім заклинань вогняного мага, мені також доводилося збивати його арбалетні болти та кинджали.

І за кілька хвилин мені б настав кінець, якби не сталося те, що добряче вибило наших ворогів із колії: звиваючись, мов батоги, вогняні стрічки Малісси обвилися навколо шиї її супротивника. Аж ось срібне намисто з діамантом злетіло разом із головою чаклуна.

Її бурштинові очі палали різко, гостро, безжально. У мага, який саме атакував Ламіру, забракло часу для сильного захисного закляття. Стрічка зеленуватого полум’я розрізала його навпіл — від маківки до пупка.

Звільнившись, Ламіра одразу кинулася мені на допомогу. Її сталеві кігті були неймовірно гострими та могли атакувати як зблизька, так і передавати ріжучі удари на відстань.

«Коли трапиться бій, спочатку дійте, а потім думайте. Якщо вас намагатимуться вбити, ворог не вагатиметься. Убивай, або вб’ють тебе», — це правило нам безліч разів утовкмачували на тренуваннях. І зараз Ламіра була переповнена рішучості слідувати йому без жодних вагань! Але маг був уже навчений гірким досвідом своїх спільників і встиг вибудувати стіну червоних стріл, які перехопили удари й одразу полетіли в Ламіру! Немов кішка, дівчина блискавично відбила їх змахами гострих кігтів сталевих рукавиць.

І саме тієї миті десять зеленуватих вогняних стрічок зміями впилися в живіт мага. Він упав. Та перш ніж у його тілі затихли конвульсії, вогняна стрічка обвилася навколо ноги солдата-зрадника, неймовірно легко відрубавши її, ніби то було масло, крізь яке проходив розпечений ніж.

Сплеск адреналіну досі тримав моє тіло напруженим, але ноги вже потроху підкошувалися. Від вигляду трьох понівечених тіл, які щойно були живими людьми, та запаху паленого м’яса підступила нудота. А від усвідомлення того, що все це зробила моя подруга, ставало ще страшніше. Одна справа — убивати песиголовців чи навіть нежить, і зовсім інша — людей. Нехай ворогів, що намагалися вбити тебе, але ж людей! Так швидко, без вагань… і головне, настільки вміло! У них не було жодного шансу проти її вогняних стрічок, а вони ж не просто досвідчені чаклуни. Про те, наскільки вони майстерні в чарах, Каніла саме розказувала мені напередодні від’їзду.

Чорт забирай, хоч я й поступалася Ламірі та Маліссі, потужність моєї магії завжди була висока, навіть Ларгус свого часу зазначав, що сили в мене залетіло чимало. Проте міць вогняних заклинань Малісси не те що вражала — вона лякала.

— Поговорімо? — холодно поцікавилася Малісса, схилившись над одноногим солдатом, який валявся на брудній підлозі з перекошеним від болю обличчям. — Мені цікаво, що все це має означати.

— Якщо він даранський шпигун, то ти його ніколи не розколеш, — зітхнула Ламіра, а у відповідь побачила холодну усмішку Малісси, з якою вона випустила зі свого пальця зеленувату вогняну стрічку. Немов змія, полум’я поповзло по нозі чоловіка. Ніби смакуючи кожен крик, Малісса обвивала стегно солдата яскравим батогом, а потім почала стягувати — повільно, легко, сантиметр за сантиметром. Шкіра, м’ясо, а потім і кістка. Коли друга нога бранця відокремилася від тіла, Малісса недбало відкинула її подалі, ніби звичайне сміття, та присіла біля своєї жертви.

— Я б на твоєму місці все ж розв’язала язика, — прошепотіла Малісса. — Ти ж знаєш, що буде з тобою після такої дози отрути з мого вогню? Тепер ти вмиратимеш. Довго, повільно. І лікарі тобі не допоможуть. А коли я піду звідси, то залишу звуковий бар’єр, і криків твоєї агонії, яка триватиме кілька днів, ніхто не почує та не прийде добити тебе. Хіба що вирішиш побалакати, і тоді я милосердно тебе вб’ю.

Чоловік намагався щосили стискати зуби, але тільки прокусив власну губу, і кров з рани рясно стікала підборіддям. Він боявся кожною клітинкою тіла. Та мені — людині, яка знала Маліссу стільки років — було ще страшніше.

— А-а-а-а, я зрозуміла, — хитро посміхнулася Малісса. — Ти, либонь, думаєш, що сильнішим твій біль уже не стане? Пробач, але я тебе розчарую. Бо якщо я зроблю так, — прошепотіла дівчина і провела вогняною стрічкою по внутрішньому боку руки солдата. — Твоя смерть не наблизиться ні на хвилину, натомість очікування її стане в рази болючішим. А коли я додам полум’я з цього пальця, — вела далі дівчина, торкаючись грудей бранця вогняною стрічкою, яка виповзла з її лівого мізинця. — То до твоїх мук додадуться ще й галюцинації. Тебе до останнього подиху переслідуватимуть твої найпотаємніші, найжахливіші страхи. Якщо ж іще впустити до твоєї крові трохи отрути з правого середнього пальця…

— Добре, — ледь чутно прохрипів солдат.

— Справді? Шкода, а я сподівалася, що доведеться застосувати весь арсенал, — розчаровано зітхнула дівчина. — Отже… Ті заклинання, якими нас атакували… Вашою метою не було схопити Алісу, щоб шантажувати голову круків, чи не так? — просичала Малісса. — Ви намагалися вбити її, а мене захопити разом із Ламірою! Кажи, який саме наказ ви отримали насправді?

На кілька секунд чоловік знову завагався, і по його щоці легко ковзнула вогняна стрічка з правого вказівного пальця Малісси. За хвилину несамовитий крик затих, і ми знову почули відчайдушний хрипкий шепіт:

— Схопити та доставити до нового дослідного центру нащадка перевертнів для подальшого схрещування.

— Он воно як, — спохмурніла Малісса. — Дуже мило з вашого боку, хлоп’ята. То що ти можеш мені ще розказати?

— Це все. Нам лише дали завдання, більшої інформації…

— Не вірю, — спокійно перервала дівчина, зненацька перерубавши вогняною стрічкою руку бранця.

Він кричав довго, і здавалося, ніби Малісса насолоджувалася кожним відтінком цього крику. Коли ж бідолаха замовк, голос дівчини пролунав знову:

— Повторюю запитання: що ще?

— Більше нічого, чесно…

Солдат знову загорлав. Тепер уже через те, що вогняна стрічка обвилася навколо другої руки і почала повільно пропалювати її так само, як кілька хвилин до того праву ногу.

— Трясця, Маліссо, годі! — зірвалася Ламіра. — Здається, він більше нічого не знає!

— Мабуть, твоя правда, — сумно зітхнула Малісса, та не чекаючи більше жодної хвилини, проштрикнула голову бранця вогняною стрічкою.

Я знову почула тишу. Страшну, темну, лунку тишу старого покинутого будинку. Мертву тишу, в якій лежало чотири спотворених вогняними стрічками тіла.

— Я підозрювала, що за мною стежать, тому й попросила вас піти сьогодні зі мною, — одразу промовила Малісса, перш ніж ми встигли щось запитати. — Я не могла розповісти вам про свої підозри, та якби не ви, мені сьогодні, вірогідно, настав би кінець.

— Опа, то ти з вогняних асасинів? — несподівано перебила Ламіра. — Нащадків феніксів, що змішали свою кров із саламандрами? Цікавенько. А у ваше існування зараз багато хто не вірить.

На мить Малісса розгубилася, але одразу взяла себе в руки.

— Люди тепер багато в що не вірять, — відповіла на це дівчина.

— Але сама лише кров асасинів не зробила б твої вогняні закляття потужними НАСТІЛЬКИ, — вела далі Ламіра. — То… а чи раптом ти не хранителька пера Праматері, Королеви феніксів?

— Звідки ти знаєш про Реліквії? — перелякано випалила Малісса.

— Стара добра забута казочка, — криво посміхнулася Ламіра. — Перш ніж покинути цю землю багато тисячоліть тому, Праматері залишили своїм дітям частинки себе: три луски Королеви драконів, три пера Королеви феніксів і три пасма шерсті Королеви тигрів. Кожна з них дає небачену силу своїм Хранителям. А в народжених із печаткою Стихій потужність заклинань не матиме рівних. І що сильніша кров, то більшої підтримки Реліквія надаватиме своєму Хранителю. Хоча кров перевертнів розбавлена в їхніх нащадках, наче ложка вина в склянці води, Реліквії все одно обирають собі хазяїв серед тих, у кого вона найміцніша. Звісно, перші в цьому — вогняні асасини, які майже два тисячоліття пильно стежать, аби кров більше не змішувалася, тож Реліквії феніксів зазвичай залишаються з вашим кланом. Але здатність запалювати поглядом отруйний вогонь і неймовірна сила вогняних заклинань серед тих із вас, хто народиться з печаткою Стихій, безперечно, багато кого зацікавила б. Тому ви й зробили все, аби ваше існування вважали таким самим міфом, як Праматерів перевертнів та їхні Реліквії.

— Повторюю: звідки тобі все це відомо? — напружено випалила Малісса, дивлячись на мавку з моторошним блиском в очах.

— У деяких районах Лісоболоття досі пам’ятають усі ці казочки, — невимушено знизала плечима Ламіра, і від цього буденного тону мене ще більше пройняв мороз. — То що, тепер уб’єш нас? Коли ми дізналися твій секрет?

— Не верзи дурниць, ви мої подруги.

— Он як? А я думала, вогняні асасини до біса принципові в таких питаннях.

— Так воно і є, але я останнім часом і без того забагато сперечалася з ріднею.

— Я здогадуюся, з якого приводу, — насупила брови Ламіра. — То як же це ти збиралася вийти заміж за Тейна? Коли згадати, як фанатично вогняні асасини стежать за чистотою крові… Вони б не допустили твого шлюбу з чужинцем. Якби не Королева кошмарів, він би все одно незабаром загинув, але вже від рук твого клану. Очевидно, замаху на нього довелося б чекати недовго.

— Хай би тільки спробували!..

— О, вони б спробували. А ти ж маєш усвідомлювати, що означає спроба вогняних асасинів. Тейн знав, хто ти?

— Ні, — знервовано прошепотіла Малісса.

— Отже, ти збиралася його занапастити, а він навіть не здогадувався, на що йшов, даруючи тобі цю каблучку… Не дуже чесно з твого боку.

— Я б захистила його!

— Ти б не змогла і знаєш це не гірше за мене.

— Це не важливо, він однаково вже мертвий! — істерично закричала Малісса, не стримавши сльози.

— Авжеж, твоя правда, пробач, — поступилася Ламіра. — У нас, мої любоньки, трохи інші проблеми: чотири бісові трупи. Якщо вирішимо це приховати і повернемося з писками невинних кошеняток… Про даранських магів ніхто з наших не знав, а отже, не шукатимуть. Але солдат-зрадник — то зовсім інша пісенька. Наші помітять, що його немає, здіймуть галас і врешті знайдуть тіло. Тож у будь-якому разі треба одразу про все звітувати. Адже отруту вогняного асасина в крові не виявлять, вона не залишає слідів. А от сліди наших заклинань круки з охорони швидко винюхають та матимуть до нас запитання. Бо, побачивши, як Малісса пошматувала тіла, вони нам довірятимуть менше, ніж зграї упирів, які з чесними очима запевнятимуть, що просто вдома сиділи, а на село хтось інший напав.

— Та немає проблем, — холодно посміхнулася Малісса і, клацнувши пальцями, оповила трупи вогнем, які миттю обернулися на попіл. — Немає тіл — немає й зайвих питань.

— Гаразд, ходімо, краще не зволікати з інформуванням круків. Дамо офіційні показання, а ще я негайно напишу Канілі.

— Канілі? — здивувалася мавка. А я вже ловила сову, що сиділа на гілці навпроти вікна, аби використати її як листоношу. — Чому не голові круків, а його заступниці?

— Тому що мені триста років не здався ще один спалах його гіперопіки, — зопалу я аж стиснула кулаки. — Якщо прямо повідомлю йому, що на мене напали даранські маги, доведеться потім згаяти ще кілька днів, аби переконати Ларгуса не відміняти нашу місію. Каніла ж, на відміну від нього, сприймає мене як притомну дорослу людину, а не маленьке тупе цуценя. Тож краще хай він дізнається цю інформацію через фільтр її переказу.

— Ой-ой, бачу, в когось досі палає нижче спини, — присвиснула Ламіра. — Невже все ще після ваших сварочок не попустило?

— А ти думала? — нервово пирснула я.

— Гаразд, — кивнула мавка. — Забираймося звідси.

Коли після смороду від гару та паленого м’яса я нарешті вдихнула свіже повітря, відчувши чимале полегшення. У голові трохи прояснилося, і тоді я згадала дещо.

— Схопити та доставити до нового дослідного центру нащадка перевертнів для подальшого схрещування… — повторила я слова закатованого шпигуна. — Ви ж… теж про це подумали?

— Так, — не вагаючись, відповіла Ламіра. — Те, що ми підслухали кілька років тому на Загальній раді. У Дарані намагаються вивести не просто триклятих солдатів із надлюдськими можливостями. Їхня мета — нащадки перевертнів.

Але одного не розумію: якщо їм потрібна була саме Малісса і вони стежили за нею вже кілька днів, чому напали лише сьогодні, коли вона гуляла з нами? Якщо вони хотіли взяти тільки її, чи не безпечніше було почекати, аби вона знову залишилася сама?

— Що б не сталося, завжди тримайся ближче до мене, — ледь чутно прошепотіла Ламіра мені на вухо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Мишоловка

— Ласкаво просимо до Дарани, — ґречно всміхнувся пухкенький шубін сорока років. На відміну від військових, одягнених у сувору червоно-чорну форму, що нагадувала гусарки, він був у прикрашеній візерунками просторій одежі із золотої, червоної та білої парчі. Зверху був накинутий підбитий хутром білий плащ. Хутряна шапка, червоні чоботи, а на шиї — срібне намисто з рубіном.

Лише кілька хвилин тому ми разом із перекладачками перетнули кордон Дарани. Ануара залишилася позаду, і тепер для нас починалося справжнє випробування. Сумніваюся, що даранці нападатимуть на нас відкрито, коли ми перебуваємо на їхній території. Але вони вже не раз доводили, що можуть прибрати людину так, аби ніхто не міг висунути їм жодних претензій.

— Мене звати Сувор Івінов, я відповідальний за посольство Ануари в Дарані, — вів далі чоловік, погладжуючи свою густу бороду. — З усіма питаннями, які можуть у вас виникнути, звертайтеся до мене.

— Залюбки, — ввічливо кивнула я, а насправді мене сипнуло морозом.

— А це генерал Каміласса, з цього часу вона особисто відповідає за вашу безпеку, — повідомив Сувор, вказавши на високу жінку в однострої, яка, почувши його слова, зробила крок уперед і стримано кивнула, вітаючись. Майже половину її вродливого, хоч і суворого обличчя, закривав довгий пишний чубчик. Але погляд яскраво-зеленого ока, яке лишалося відкритим, пронизував наскрізь.

За мить жінка, махнувши копицею довгого рудого, мало не червоного волосся, розвернулася та продовжила роздавати вказівки солдатам даранською мовою.

— Даруйте, — я трохи розгубилася. — Я так розумію, що вона завжди буде неподалік?

— Так, панно, — підтвердив шубін і жестом запросив мене йти за ним до великої розцяцькованої карети. — Дорогою до нашої столиці, Мескіли, Каміласса не відходитиме від вас. Коли ж ви прибудете до місця призначення… Якщо ви не бажаєте охорони безпосередньо на території посольства, вона виставить вартових по периметру й особисто контролюватиме їхню роботу.

— Зрозуміло, — відповіла я. Готова закластися: цей тип помітив, що від його слів я почала нервувати. — Але коли так… Ви сказали, що її звати Каміласса, проте не назвали прізвища. То як мені до неї звертатися?

— Так і звертайтеся, «Каміласса», — усміхнувся Сувор з удаваною дружелюбністю. — Прізвища в неї немає.

— Як це — немає?

— А навіщо воно їй? — знизав плечима чоловік. — Каміласса ж не людина. Вона рабиня.

— Рабиня?

— Навіть більше, особиста рабиня царя. Він придбав її ще дитиною й уже тоді помітив хист до військової справи. Вона змалку вивчала всі можливі військові науки та напрацьовувала бойові навички. Уміння та знання вбирала, наче губка. Тож розпочавши військову службу, Каміласса дуже швидко вибилася в генерали. Проте вона й досі царська рабиня — надзвичайно корисна і з надзвичайно широкими повноваженнями.

Коли ми дійшли до карети, раби відчинили перед нами дверцята. За хвилину великі важкі колеса покотилися дорогою, по-весняному вологою. Я знову зловила на собі суворий погляд Каміласси, яка обігнала нас на міцному жеребці.

* * *

Дорога від митниці до столиці тривала понад два тижні, хоча карети їхали із вражаючою швидкістю. Долаючи цей шлях, я з кожним свагом відчувала, як над моєю маківкою змикається в’язке болото, що збирається мене задушити. Ця країна… мене лякали люди, що ходили вулицями: бідно вдягнені, брудні та голодні, з густими бородами в чоловіків та намотаними хустками на головах у жінок. Але водночас у їхніх очах читалася агресивна гордість і впевненість у то-му, що вони — найвеличніша нація, а решта лише сміття під ногами.

Проте Мескіла налякала мене значно сильніше. Так, в Ануарі рівень життя в столицях також суттєво відрізнявся від провінційного. Але після злиднів, побачених дорогою, було дивно спостерігати небачену розкіш мало не на кожній вуличці Мескіли. Хоча Каніла й розповідала мені, що в Дарані сімдесят відсотків капіталу країни викачувалося з регіонів та стягувалося до столиці, проте такої картини я все одно не очікувала. Звісно, тут також на околицях були бідняцькі квартали. Там мешкали загалом жителі інших міст, які їхали шукати кращої долі в столиці, — корінні мескільці таких навіть за людей не вважали. Але ці заселені приїжджими занедбані райончики просто губилися на тлі столичних пишнот, що переходили всілякі межі.

Якщо ж порівнювати королівський палац в Еданорі з царським палацом у Мескілі, виникало дивне враження. Мескільський палац не мав такої барокової пишності. Натомість споруди з червоної цегли здавалися суворими, а елементи інтер’єрів масивними. З іншого боку, за розмірами палац Данорів, що віками правили Ануарою, здавався карликом порівняно з обнесеним великою червоною стіною палацом даранської династії Вашарайз. Цю будівлю можна було б назвати невеличким містом усередині Мескіли, серцем якої була велика годинникова вежа.

Проминувши міську браму, ми одразу попрямували до посольства, яке саме довели до ладу на честь нашого приїзду. Розкішна будівля, де нам належало жити невизначений термін, була кліткою з отруєними ґратами, куди ми добровільно дозволили себе замкнути. І це відчувалося в кожній її червоній цеглині, щойно ми переступили поріг.

Ми прибули до посольства надвечір, тож першої ночівлі в цих стінах довелося чекати недовго. Було моторошно, дуже моторошно. Здавалося, самі стіни стежать за мною, і в тому, що це так, я майже не сумнівалася. Та найбільше мороз проймав, коли я визирала у вікно та бачила вартових по периметру території посольства через кожні п’ять метрів. Лежачи в ліжку біля самого вікна, я час від часу мимоволі поглядала із третього поверху на вулицю та ще більше лізла під ковдру, хоча в будинку й було тепло. Одного разу, підвівшись, я вкотре глянула на яскраво освітлену столичну вулицю та зловила погляд Каміласси, яка розмовляла з вартовим.

Наступного ранку по нас прибула велика карета, щоб відвезти до царського палацу. Каміласса також була там як голова нашої почесної варти.

— Як вам спалося першої ночі? — поцікавилася жінка суворим, лунким, трохи хрипким голосом.

— Дуже добре, — очевидно збрехала я, на що Каміласса цинічно усміхнулася. — То ви розмовляєте ануарською?

— Звісно. І ще чотирнадцятьма мовами. Що ж, панно Гайлінова, сідайте до карети та ні про що не турбуйтеся, я подбаю про вашу безпеку.

Через півтори години перед нами відчинилися різьблені двері тронної зали. Не вагаючись, ми пройшли вперед. Опинившись перед царським престолом, стали на одне коліно та схилили голови. Звісно, цар більше любив, аби перед ним падали на два коліна, ще й кланяючись так, аби лобом торкатися підлоги, але ми вирішили, що радше живого щура собі в сраку засунемо. Тож, користуючись правом дипломатів, дотримувалися офіцерських звичаїв Ануари, а не цієї рабської бридоти.

— Наша повага Імілату Вашарайзу, царю Дарани — держави, яку ми раді називати найдавнішим та найближчим другом Ануари, — урочисто та ввічливо заговорила я, а Рамісі перекладала кожне моє слово. — Як представники своєї країни, ми дуже раді наданій нам гостинності та сподіваємося, що результатом наших зусиль буде плідна співпраця Ануари та Дарани.

Вимовивши слова вітання, я підвела погляд та нарешті змогла як слід розгледіти царя. І перше, на що я звернула увагу, — це його розмір. Спочатку мені здалося, що то просто ефект, викликаний накинутими на плечі монарха незліченними метрами парчі та хутра. Однак тепер стало зрозуміло: таки ні, це справді складки жиру до біса вгодованого низенького лисуватого шубіна з густою довгою бородою, який заледве вміщався на чималому троні. Хоча подібні думки в таких ситуаціях і недоречні, але я не могла втриматися від того, щоб припустити, скількох даранців із голодних провінцій можна було б нагодувати, якби пустити цього хряка на ковбасу.

Тим часом цей хряк заговорив у відповідь, і Рамісі, не чекаючи, почала перекладати його слова:

— Ми також раді вашому візиту. Посольство Ануари так довго стояло порожнім… Ми вже почали перейматися, що ваші міністри міжнародних справ забули про нас. Шкода, що в Ануари для старих друзів не знайшлося магів, які б закінчували міжнародні відносини, але ми не скаржимося. Сподіваюся, вам сподобається працювати в нашій країні. А тепер пропоную трохи поспілкуватися у товариській атмосфері за чаєм і традиційними даранськими ласощами. Чи приймаєте ви мою пропозицію?

Якби в мене був вибір, я б, безсумнівно, відмовилася: крадькома перевірити їжу на отруту в присутності царя та чаклунів із його почесної варти, зрозуміло, не вийде.

Однак очевидно, що в мене був лише один можливий варіант відповіді:

— Для нас це буде велика честь.

Щойно Рамісі переклала мої слова, цар хитро усміхнувся та плеснув у долоні. До тронної зали увійшли з десяток вродливих служниць у сарафанах із напівпрозорих тканин і традиційних головних уборах. Швидко та граційно рухаючись, вони занесли низенький стіл і безліч м’яких подушок, які поклали навколо нього.

Спершу я сумнівалася в тому, що туша, яка править цією країною, взагалі здатна самостійно пересуватися. Але цар мене здивував: підвівшись із трону, він підійшов до столу в супроводі трьох служниць, які несли його шлейфи. Ми не змусили правителя чекати й також посідали на подушки. Служниці поставили на стіл сім розписаних півниками чашок запашного чаю та розмальовані такими самими півниками тарілки з традиційними місцевими десертами. Дочекавшись за етикетом, доки цар покладе до рота першого пряника, ми також скуштували ласощів. На смак вони були непоганими, проте все одно не лізли в горло.

Цар говорив, і говорив багато. Проте здебільшого це була якась порожня балаканина чоловіка, який спілкується з не надто обтяженими інтелектом дівчатками. Мабуть, варто було радіти, бо нас очевидно не сприймали всерйоз, отже, не треба боятися, що в нас ненароком випитають щось зайве. Але такі балачки завжди мене дратували, тому я щосили намагалася тримати себе в руках.

— А тепер, гадаю, настав час подавати головну страву, — переклала Рамісі, коли цар плеснув у долоні.

Спочатку я побачила екзотично оформлену гору пастили, а потім служницю, яка її несла.

Чорт забирай, як же ця жінка була схожа на мене! Тільки значно стрункіша, мала довше волосся, заплетене в косу, та м’якіші риси обличчя, яке здавалося набагато вродливішим. І в кожному жесті, русі, погляді цієї служниці відчувалася абсолютна покірність безвольної рабині.

Поставивши страву на стіл, дівчина зібралася було вже йти, але цар сказав їй щось, і вона, затримавшись, підійшла до нього. Усміхаючись, монарх схопив її за довгу косу, притягнув до себе і, грубо посадивши на свої жирні коліна, обійняв тендітне тіло, стискаючи ніжну шкіру схожими на сосиски пальцями.

— А знаєте, якось це дивно, — перекладала Рамісі слова царя. — Наші країни межують, а я так жодного разу й не бував у Ануарі. Треба буде якось завітати в гості до вашого короля.

— Переконана, що його величність буде цьому надзвичайно радий, — кивнула я. Перебуваючи немов у трансі, намагалася оволодіти собою, але цар також не сидів без діла. Зіпхнувши жінку з колін, він поклав на неї товсті ноги, наче на пуфик.

— Навіть не сумніваюся, — продовжувала перекладати Рамісі. — До речі, шановні, коли ви вже до нас приїхали, відвідайте найближчим часом наш ботанічний сад. Там саме починають квітнути перші алеї, явище просто небаченої краси.

— Дякуємо, обов’язково сходимо, — прошепотіла я спостерігаючи за тим, як рабиня, підкорюючись жирному пальцеві, який її поманив, підповзла до царя та поклала йому на коліна голову. Так само всміхаючись, монарх схопив її за волосся та хижо провів пальцями по гострому підборіддю.

— Ну що ж, бажаю вам успішної праці в нашій країні, і мабуть, будемо ми з вами прощатися, бо мені несподівано захотілося усамітнитися, — переклала Рамісі. Ледве стримуючись, я встала з подушок і, стримано вклонившись на прощання, розвернулася до вхідних дверей. Мої супутниці йшли, як того вимагав етикет: спокійно, легко, неквапно. Але мені довелося прикладати неймовірних зусиль, аби щодуху не побігти геть. Ще кілька метрів, ще кілька кроків — пройти їх, незважаючи на підлий смішок царя.

У мене не лишилося жодних сумнівів: ми потрапили до пекла, й нам не дадуть про це забути ні на хвилину.

— Алісо, ти ж розумієш, що це не обов’язково був твій двійник у цьому світі, — просичала Ламіра. Ми повернулися до посольства майже годину тому, але я досі не могла забути побаченого. — Дуже сумніваюся, що тут є твоя копія. Даю руку собі відтяти, це просто схожа на тебе дівчина, на яку наклали ілюзії, підготувавши спеціально для цієї вистави.

— Так, знаю, але все одно бачити таке було, м’яко кажучи… у мене всі нутрощі вузлом зав’язалися.

— Ой, вірю, стара, — кивнула Ламіра. — На це він і розраховував. Так показати, чим він нас вважає і як до нас ставиться! Фантазія в цих людей працює так, що хоч премію виписуй. Проте не хвилюйся, хоч ми і вляпалися в найбільше лайно, яке тільки можна уявити, але якось упораємося.

— Твоя правда. Зрештою, після цього пекло здаватиметься нам курортом. Непогана розминка перед поєдинком із Вадимом і Королевою кошмарів, — зітхнула я, а подумки додала: «І перед сімейним життям із Ларгусом Агердоном».

* * *

Тафіна читала одну з книжок, які роками стояли на полицях у бібліотеці посольства. Рамісі маячила перед очима з ручкою та блокнотом, щось час від часу нашіптуючи. Ковата ж тим часом займалася своєю улюбленою справою: переказувала нам прочитані за все життя пригодницькі романи. А таких було чимало, чорт забирай! Деякі з них смерділи відвертим шаблонним сміттям, а деякі, схоже, справді були непогані, але третій тиждень поспіль слухати це вечорами що мені, що Ламірі з Маліссою вже остогидло. Спочатку ми намагалися врятуватися від неї, самі читаючи книжки або працюючи з документами, але все було марно. Незалежно від того, чим ми займалися, Ковата знову й знову заводила свою пісню. Зазвичай ця дівчина була доволі милою, але в такі от моменти її хотілося зв’язати, заткнувши рота кляпом.

— І тоді принцеса кинула їх до підземелля, аби принести в жертву на світанку, — торохтіла Ковата. — Проте вона навіть не здогадувалася, що в тій камері був потаємний хід, який головна героїня знайшла, випадково наступивши на…

— Слухай, Ковато, а…

— Питаєте, що я роблю? — перебивши Ламіру, загадково всміхнулася Рамісі, хоч ніхто її ні про що не питав. — Пишу книгу! Пригодницький любовний роман про мене та Ларгуса. Імена, звісно, трохи змінені — героїв звати Раміра та Ланріс, але це неважливо.

Ну от, їй це знову вдалося! Вона вкотре вибила мене з колії! І так мало не щовечора. Дня не минало, аби Рамісі не втнула щось про себе та Ларгуса, від чого моя реакція коливалася між «Якого дідька?» та «Заберіть мене звідси».

— Є в мене тут також і любовний трикутник, — завзято продовжувала Рамісі. — Одне зарозуміле дівчисько, яке також закохане в Ларгуса, точніше Ланріса… але читачеві одразу зрозуміло, з ким він буде. Хочете послухати уривок? — не заспокоювалася дівчина і, не очікуючи відповіді, втупилася очима у свій записник. — «Раміро, твої очі сяють надто яскраво, вони засліпили мене. Тому тепер ти не підеш звідси. Ти належатимеш мені, тільки мені, віднині й довіку. Тобі не втекти, але ж ти й не хочеш тікати чи не так? Ми потонемо один в одному, наче пелюстки троянди, що приземлилися на пристрасно-червоне вино!..»

— Що за прутня? — не витримала я. — Ларгус не говорив би такої дурні!

— Звідки ти знаєш, що б він сказав, а чого не сказав? — насупилася Рамісі.

— А не здогадуєшся? — тяжко зітхнула я, закотивши очі.

— Ну так, твоя правда, ви працювали разом, — погодилася дівчина. — Але ти спілкувалася з ним у суто робочій обстановці. Звідки тобі знати, який він буде з коханою жінкою? Із тією єдиною, яку покохає понад усе?

А й справді, ну звідки ж?

— Слухай, Рамісі, — зірвалася я. — Не хочу тебе образити, але краще облиш. Просто повір на слово, у тебе з Ларгусом жодних шансів, тож не варто зайво ризикувати життям заради того, щоб вразити його.

— Тобто як це — жодних шансів? — насупилася дівчина. — Невже те, що пишуть у газетах, то правда? У нього справді щось із Канілою Декарою?

— Ні-ні, нічого такого. Я й сама спочатку так думала, коли ми тільки познайомилися. Але потім переконалася, що вони лише старі друзі.

— Тоді чому ти вирішила, що в мене жодних шансів? Чи ти маєш на увазі, що він із кимось зустрічається? То ти на таке не зважай, — легко розсміялася Рамісі. — Звісно, що такий чоловік довго сам не буде, але те, що в нього зараз є чергова тимчасова пасія, ще не означає, ніби він затримається з нею надовго, коли в його житті з’явиться та сама, єдина.

Невідомо, чи вдалося б мені втримати язика за зубами, якби Ламіра не витягнула мене з кімнати під якимсь дурнуватим приводом, на який я через бурю емоцій навіть не звернула уваги.

— Спокійно, Алісо, тримай себе в руках, — прошепотіла мавка, зачинивши за нами двері бібліотеки. — Так, знаю, важко стримати жагу крові, коли якесь розбещене дівчисько смачно описує свої фантазії про твою кохану людину. Але нам же ще працювати з нею невідомо скільки. Ти ж не хочеш весь цей час терпіти сцени й істерики?

— Звісно, — кивнула я. — Проте коли її отак заносить, стриматися просто неможливо. Іноді мені здається, що…

— Погляньте лишень! — несподівано долинуло з вітальні. Здивовано переглянувшись, ми поспішили на галас і побачили Ковату, яка захоплено розмахувала якимись папірцями.

— Що це таке? — поцікавилася Ламіра.

— Як на мене, то дуже схоже на халепу, — зітхнула Тафіна, відклавши книжку.

— Та що ти? Це ж така пригода, — радісно вигукнула Ковата, тоді як я забрала в неї папірці — конверт, лист і друковану листівку. Текст було написано даранською. Поборовши інтуїтивне бажання самій його прочитати, як і літописи Санкора, я спитала:

— Тафіно, що тут написано?

— Це запрошення від царя, — пояснила перекладачка. — Він пише, що здивований тим, що ми досі не відвідали ботанічний сад, і пропонує завтра вирушити туди на прогулянку, поки перші алеї не відцвіли. А щоб заохотити нас, надсилає квиток.

— Ти диви, які цікавощі в нашому місті, — задумалася Ламіра. — Алісо, Маліссо, а ходімо-но до кабінету, побазікаємо про деталі цього культурного заходу.

У кабінеті ми витратили понад пів години на те, щоб убезпечити себе від підслуховування, і тільки тоді Ламіра зітхнула:

— Дівки, гадаю, всі вже второпали, що нас виманюють, наче курчат? Та ще й під неофіційним приводом, який ніяк не документується. Отже, все, що станеться з нами на прогулянках, які ми здійснюватимемо на власний розсуд, це лише наші проблеми, і висувати претензії в разі чого буде ой як важко.

— Але ігнорувати це ми також не можемо, — нагадала Малісса. — Усе-таки йдеться про особисте запрошення царя. Доведеться піти.

— Тоді підемо ми з Ламірою й однією перекладачкою, — вирішила я. — Малісса ж залишиться в посольстві з іншими двома.

— Чому саме я маю тут сидіти й усе пропускати?

— Тому що вони вже дали зрозуміти, що ладні пупа надірвати, аби до тебе дістатися, — нагадала Ламіра. — А так і ти нікуди не підеш, і ми відстріляємося. У цій країні для нас безпечних місць немає, але тут ризиків найменше: будівлю охороняють заклинання, до того ж у посольстві встановлено «тривожну кнопку», з якої можна подати сигнал до Ануари, коли вже геть припече. Даранці знають про це, тож не нападатимуть прямо тут. Отже, якщо саме ти їм так потрібна, то сиди в чотирьох стінах і не висовуйся.

— Згодна, — кивнула я. — А тепер треба вирішити, котру перекладачку візьмемо з собою. Очевидно, Ковата напрошуватиметься з нами, і ентузіазм у таких справах це, звісно, добре, але… Чи варто брати саме її? Так, вона не дурненька дівчинка і чудово розуміє, що буде небезпечно, тож навряд щось утне. Проте я б радше залучила когось іншого.

— І кого ж? — поцікавилася Малісса. — Рамісі, яка все це робить лише заради того, щоб привернути увагу Агердона? Чи Тафіну, яка взагалі не бажає ризикувати своїм життям і погодилася на таку роботу просто через безвихідь? Коли зважати на мотивацію кожної з перекладачок, то я б узяла на цю прогулянку Ковату. Тим паче не думаю, що все буде аж настільки погано, особливо якщо я залишуся тут. Зрештою, ми ж зараз не смертника обираємо.

— Ой, сподіваюся… — скрипнула зубами Ламіра.

* * *

Особисто я була переконана, що ми будемо в більшій безпеці, якщо нас супроводжуватимуть десяток горлорізів із Диких Степів, аніж троє приставлених Камілассою вартових. Але генерал-рабиня не бажала навіть слухати наші відмовки. Тож через браму ботанічного саду ми пройшли з відчуттям, ніби на нас націлено арбалети.

Єдиним плюсом у всій цій до біса небезпечній ситуації було те, що перші заквітлі алеї виявилися дуже гарними. Дерева цвіли рясно, великими жовто-рожевими квітками, від яких линув чарівний солодкий аромат. І довкола лунали звуки гуслів, на яких грав музика, що сидів у альтанці в центрі саду.

Аби не ризикувати більше, ніж це було необхідно, ми вирішили зробити прогулянку максимально короткою. У саду збиралися провести хвилин двадцять, після чого якнайшвидше повернутися до посольства. Так ми, скориставшись пропозицією царя, водночас зводили небезпеку до мінімуму. Але в те, що все буде саме так, ми мало вірили.

Наші найгірші припущення справдилися: незабаром ми помітили знайоме обличчя — прямо назустріч нам йшов Сувор Івінов у супроводі трьох магів. Помітивши нас, він радісно сплеснув у долоні — так, ніби наша зустріч стала для нього приємною несподіванкою.

— Панно Гайлінова, панно Забара, який же я радий бачити вас тут, — чемно сказав чоловік. — То як вам наш ботанічний сад? Просто чарівний, чи не так?

— Так, його величність не применшував краси цих алей, — ввічливо кивнула я.

— А чому ж ви без чарівної панни Арігери?

— На жаль, у неї з самого ранку сильно розболілася голова, тож вона не змогла до нас приєднатися.

— Шкода, шкода, — зітхнув Сувор зі щирим розчаруванням. — То раз ми вже тут зустрілися, ви ж не відмовите та порадуєте мене своєю компанією на цій прогулянці?

— Звісно, — я натягнуто посміхнулася.

— У такому разі дозвольте представити моїх супутників. Другий радник міністра збройних сил Крафом Люванов. Третій заступник голови придворних магів Юстам Тифонов. Та помічник голови міської варти Наром Жепанов, — промовив Сувор, а потім додав іще кілька слів даранською, звертаючись уже до своїх супутників.

— Ковато, що він сказав? — тихо запитала я в перекладачки.

— А це посли Ануари в Дарані: практикуючий нежитьознавець Ламіра Забара та наложниця голови круків Аліса Гайлінова, — прошепотіла дівчина, здивовано кліпаючи. — А що він мав на увазі під «наложницею»?

— Мені теж це цікаво, — процідила я. Погляд Сувора та його супутників, такий нахабний та зверхній, навіть не залишав сумнівів у тому, що він чудово усвідомлював: його слова мені перекладуть. — Даруйте, пане Івінов, ви, здається, маєте хибну інформацію.

— Яку, панно Гайлінова? — так само чемно всміхнувся Сувор.

— Я… як би вам сказати… не наложниця голови круків.

— Справді? — насупив брови Івінов зі щирим подивом. — У такому разі прошу мені пробачити. То ви, виявляється, його дружина?

— Ні, наразі я…

— Тоді чому ж моя інформація хибна? — поцікавився чоловік із не менш щирим подивом. Надто театральним, і було чудово видно, як Сувор та його супутники насолоджуються моїм виразом обличчя.

— В Ануарі, взагалі-то, немає наложниць, — утрутилася Ламіра.

— Зрозуміло. Схоже, я просто став жертвою культурних відмінностей у найменуванні суміжних понять, — доброзичливо всміхнувся чоловік, і вперше в житті мені захотілося бути дурною настільки, щоб не зрозуміти суті його слів.

— То панна Аліса… — ледь чутно прошепотіла Ковата.

— Ані слова про це Тафіні та Рамісі. Особливо Рамісі, — тихо прошипіла Ламіра у відповідь, поки Сувор, ніби нічого й не сталося, вів далі, гуляючи алеєю.

— А знаєте, панно Гайлінова, я дуже радий, що саме ви прибули до нашої країни. Ваша справа зацікавила мене, іще коли ви тільки-но опинилися в цьому світі. Відтоді я читав кілька присвячених вам і вашому світові публікацій та мріяв зустрітися з вами.

— Приємно чути, — сказала я, хоча нічого приємного наразі не відчувала.

— Шкода, що ви дісталися Ануарі. Те, що проріха була саме на їхній території, ще не давало їм права отак безцеремонно забрати вас собі. А ми в Дарані, між іншим, були б вельми раді, якби ви прийняли саме наше громадянство.

— Навряд чи я вписалася б у ваше суспільство, — тактовно відказала я. — Не тільки культура, традиції та мова Ануари майже ідентичні моїй Батьківщині. У макробудові системи безмежної кількості реальностей та їхніх варіацій ці світи подібні й розташовані майже на однаковій відстані до Великого Ядра мультивсесвіту. Тож можна навіть сказати, що країна, де я жила, є своєрідною «іншою версією Ануари». У тій реальності повністю відсутня магія, натомість технологічний прогрес пішов шляхом наук, які в цьому світі заблоковані через утручання в полотно реальності тисячу років тому.

— Цікаво-цікаво, — хитро всміхнувся Івінов. — А «інша версія Дарани» у тому вашому світі була?

— Можна й так сказати, — я нервово усміхнулася, здригнувшись від не найприємніших спогадів. — Та й я чула про вашу систему магічної освіти. Мені в ній просто не знайшлося б місця. Система магічного університету Ануари була більш прийнятною для мого становища.

— Запевняю, це б не стало проблемою — у магічній академії Дарани теж би придумали щось для вас, — не поступався чоловік. Дідько, невже він знає щось про Абсолютні ворота? Чи може просто здогадується, що я була б цікавим піддослідним кроликом?

— До речі, я багато чула про вашу академію, — наважилася заговорити я. Урешті-решт, ми в цій країні вже давно, але за цей час не мали можливості просунутися хоч на пів кроку до виконання основного завдання. — І мені б дуже хотілося якось на неї подивитися. Це можливо?

— Чому ні? — посміхнувся Івінов. — Двері магічної академії Дарани відчинені для всіх, хто носить на своїй душі печатку Стихій. До речі, ми можемо просто зараз прогулятися до неї, — несподівано запропонував Сувор. — До шостої вечора я вільний і досі не знав чим себе зайняти. То чому б не влаштувати вам екскурсію до найдавнішого у світі магічного навчального закладу?

— Ми були б цьому вельми раді, — ґречно сказала я, ігноруючи «найдавніший заклад». Даранці категорично відмовлялися визнавати Ареклійську академію магічних наук, де навчалися студенти зі всього світу задовго до того, як заснували Мескілу. Так само, як і багато інших деталей з історії територій, що сьогодні називаються «Ануарою», проте в їхній уяві мали б належати Дарані.

Найменше мені хотілося їхати туди разом із цим чоловіком чи кимось іще з наших наглядачів. Але відмова викликала б забагато підозр. Принаймні вони, що б там не було, не можуть знати, що саме нам потрібно в академії — про записи снів невідомо нікому.

— Тоді відпускайте свою перекладачку й ходімо до моєї карети.

— Гей, стривайте-но, а навіщо нам її відпускати? — спохмурніла Ламіра.

— Той, хто позбавлений благословення печатки Стихій, не має права перебувати в стінах Магічної академії, — спокійно пояснив Сувор. — Виняток становлять лише персонал та охорона, затверджені Гільдією, а також деякі високопоставлені особи та науковці, які залучені до дослідних робіт із матеріалами, що там зберігаються. Проте не переймайтеся, я чудово володію ануарською та люб’язно надам вам свої послуги. Та й коли щось станеться, я зможу захистити вас значно краще за звичайних солдатів. Тож насолоджуйтеся екскурсією та ні про що не хвилюйтеся, я про все подбаю.

Перезирнувшись із Ламірою, я зрозуміла, що їй так само не подобається те, як пан Івінов може про все подбати. Та коли ми вже погодилися на прогулянку, давати задній хід було пізно. Невже ж у нас, послів союзної держави, можуть бути причини не довіряти таким шанованим високопосадовцям країни, яка є старим другом та сусідом Ануари?

Усвідомлюючи, наскільки кепське наше становище, ми відпустили Ковату. Охоронці пообіцяли, що доставлять її до посольства, після чого відзвітують про все пані Камілассі, та рушили слідом за нею. Я озиралася, проводжаючи її поглядом, коли раптом порив вітру зірвав із дерев рясний дощ рожевих пелюсток. І під квітковим дощем Ковата швидко зникла з поля зору.

* * *

Магічна академія Дарани була розташована за двадцять свагів від столиці, на краю Бейуського лісу. Тому, опинившись за північною міською брамою, я почувалася, наче труп стриптизерки в багажнику гангстера, який везуть у лісок за містом, аби тихенько закопати.

Єдине, що вселяло надію, це підслухана розмова Ларгуса з Канілою і те, що жінка мала донести до даранських шпигунів: краще б зі мною ніякого «нещасного випадку» не сталося. І коли на території Ануари мене ще можна було спробувати вбити, то тут звернути все на «а ми тут ні до чого» буде значно складніше.

Проте я не дуже вірила, що погрози Ларгуса будуть вагомими для даранців, надто якщо вони й справді експериментують із нащадками перевертнів.

— Цікаво, навіщо було будувати академію так далеко від міста? — поцікавилася я, аби заповнити небажану паузу.

— Вірогідно, щоб навчати позначених Стихіями магічним наукам і берегти наші таємниці подалі від тих, хто позбавлений такого благословення, — знизав плечима Сувор. — Але точно сказати важко. Ми не знаємо достеменно, що старіше: академія чи Мескіла. Можливо, академія стояла осібно, як невеличке самодостатнє місто, а вже потім неподалік від нього збудували нову столицю. Зрештою, деякі історики переконані, що академії понад п’ятнадцять тисячоліть. Точний вік Мескіли також неможливо встановити: жодної з перших будівель не лишилося, а найдавнішим, які досі збереглися, не більше семи тисячоліть.

— Бачу, ви любите свою історію.

— І дуже нею пишаюся, як і кожен свідомий даранець. Історія наших земель вельми багата, ми старанно зберігаємо кожну пам’ятку старовини, хоча більшість із них відмовляється говорити з нами.

— І всі ці пам’ятки, якщо я не помиляюся, містяться в академії?

— Саме так, — кивнув чоловік. — Для них там відведено величезну будівлю на дев’ять корпусів, які здіймаються на десять поверхів угору та на тринадцять поверхів пірнають під землю.

— А чи можна буде глянути на неї?

— Звісно, я обов’язково вам її покажу. Так само, як і бібліотечні корпуси — нашу гордість. А ще корпуси природознавчого музею, студентські лабораторії, кафедри та навчальні секції. Наша академія — це перлина світової історії і науковий храм. Більше ніде такого немає.

Незабаром карета зупинилася. Розміри академії я вже встигла оцінити.

— Такого у вашій Ануарі не побачиш, еге ж? — усміхнувся Сувор, і це була правда.

Те, що академію будували окремо від Мескіли, було помітно одразу — стиль архітектури суттєво відрізнявся, як відрізняються Еданор і Фетесарін. Але якщо між двома столицями Ануари була відстань понад шістсот свагів, то академія від Мескіли була всього за двадцять.

— Що ж, розпочнімо екскурсію, — чемно промовив Сувор, коли ми вийшли з карети. — Зараз ми проходимо житловий квартал. У цих будівлях мешкають персонал, прислуга, маги та науковці, які працюють в академії. Також тут розташований готель для тих, хто тривалий час перебуває на території академії з певною метою, але не має тут помешкання. У цьому ж кварталі зведено й студентський гуртожиток. Решту території поділено між факультетами, спільними є бібліотека й адміністративний корпус. Насамперед пропоную вирушити до бібліотеки, а дорогою й на головний корпус подивимося.

— Чудова ідея, — погодилася я, розглядаючи будівлі, і водночас намагалася запам’ятати кожен будинок, кожну вуличку.

Як головний орієнтир для себе я запримітила адміністративний корпус — споруду, яка стояла на пагорбі в центрі території і яку відповідно було видно мало не з будь-якого місця.

— А ось і бібліотека, — повідомив Івінов, коли ми наблизилися до п’ятиповерхового будинку з семи корпусів, які розходилися в різні боки, наче промені зірки.

— Вражає, — присвиснула Ламіра.

— За хвилину вражень буде ще більше, — усміхнувся чоловік. — Над землею лише п’ять поверхів, а от під землю кожен корпус пірнає на цілих сімнадцять.

— Дідько, бути не може, — прошепотіла Ламіра.

— У Дарані все можливо, — нагадав Івінов. — Верхні поверхи — це читальні зали та найбільш запитувана література, а нижні — сховища та читальні зали для дослідників. Більшість книг тут дуже старі. А є такі, у яких навіть сторінок торкатися страшно. Їх, зрозуміло, скопійовано. Доступ до оригіналів історичних пам’яток, які зберігають на найнижчих поверхах підземної частини, можна отримати тільки за спеціальним розпорядженням.

Переступивши поріг бібліотеки, ми опинилися у великій круглій залі, від якої відходило сім коридорів. Кожен із них вів до красивих білих сходів із різьбленими перилами. Не вагаючись, Сувор повів нас до одних і несподівано пірнув униз.

— Усі корпуси з’єднані між собою в підземній частині сполучними тунелями на мінус сьомому поверсі, — вів далі Івінов. — Такі самі тунелі прокладено між усіма будівлями академії, тож із будь-якого місця на території можна потрапити куди завгодно, пройшовши під землею. Від бібліотеки їх відходить три: до сховища історичних знахідок, природознавчого та мистецького музеїв. Куди бажаєте потрапити насамперед?

— Сховище історичних знахідок, — я всміхнулася, вдаючи дитячий захват.

— Тоді прямуємо туди, — кивнув Сувор і повів нас довгими коридорами між читальними залами та сховищами.

— Хотілося б якось попрацювати у вашій бібліотеці, — сказала я, коли ми переходили тунелем із одного корпусу в інший.

— Немає жодних проблем, приходьте коли захочете.

— Залюбки, — чемно промовила я, подумки широко всміхнувшись.

Незабаром ми вийшли до сполучного тунелю, і хоча він був близько шести метрів завширшки та семи заввишки, вперше в житті я відчула страх замкнутого простору. Завдовжки він мав бути не більше п’ятисот метрів, але здавався безкінечним. І що мене тут здивувало, так це відсутність слідів будь-яких охоронних заклинань, хоча вартові де-не-де стояли.

— А житлові будинки? — поцікавилася Ламіра. — Там такі тунелі теж є?

— Авжеж. Підземне сполучення дуже зручне та надійно укріплене. Є теорія, що систему тунелів створили як сховище на випадок стихійних лих. І в разі небезпеки сюди швидко можна буде евакуювати як магів, так і цінності із надземної частини. Даранська магічна академія — це айсберг, на поверхні лише найменша його частина.

Ми з Ламірою швидко перезирнулися. Схоже, вона також губилася в здогадках: якого біса він усе це нам розповідає? Навіщо водить такими важливими локаціями послів країни, яка номінально є просто юридичним союзником? Та ще й так охоче все розповідає. Навіть у документах, які Ларгус давав мені для ознайомлення, були тільки загальні відомості про академію. А коли згадати весь сьогоднішній день, ці запрошення до саду та «випадкову» зустріч із ним… Усе це надто підозріло.

Але про записи снів у їхньому сховищі історичних знахідок, які так сильно нас цікавлять, вони точно не можуть знати, хіба що хтось із їхніх шпигунів якось роздобув мій звіт, який я писала для наради? Але це неможливо, усі примірники лежали в будинку Ларгуса, видавалися для ознайомлення лише нашому вузькому колу, а після того одразу ховалися до сейфу, захищеного так, що ніякий маг би не відчинив, не знаючи пароль. А пароль не знала навіть я, він був відомий тільки Ларгусу та Канілі.

Отже, коли даранці не знають про записи снів, тоді що ж у них на думці?

Нарешті тунель закінчився. Ми переступили поріг сьомого нижнього поверху, як повідомляла табличка, четвертого корпусу сховища.

— Тут зберігається найбагатша у світі колекція пам’яток світової історії та історії Дарани зокрема, — урочисто повідомив Сувор. — Деякі предмети тут так давно, що ми й самі не знаємо, як вони сюди потрапили. І в архівах про них або нічого, або написано мовами, які ми, на жаль, не здатні розшифрувати. Багато що тут давніше за те, що викопують ваші ануарські археологи — у нас воно вже не одне тисячоліття просто на поличках лежить. І головне, все ідеально систематизовано. Кожен корпус зберігає знахідки певного класу: магічні артефакти, зброя та військова історія, побут, промисловість, твори мистецтва, рослини, тваринний світ, чудовиська та невпізнані предмети. Найдавніші пам’ятки на нижніх поверхах, усе поділено на пронумеровані секції відповідно до часових відрізків та місцевості, де було знайдено предмети.

І знову це відчуття, ніби нас запрошують піти й узяти те, що нам необхідно.

А може, вони якось довідалися, ніби нам потрібно щось саме з академії, але що саме — вони не знають?

— Ох, панянки, я так захопився прогулянкою у вашій компанії, що й зовсім забув, — зненацька сплеснув у долоні Івінов. — У мене ж увечері важлива зустріч! І, схоже, мій вільний час уже збіг, слід поспішати.

— Ой, як шкода, — збрехала Ламіра.

— Але ви не засмучуйтеся, можете гуляти академією скільки забажаєте. Самі ж далі розберетеся? Головне, пам’ятайте: у бібліотеці, музеї, сховищі та ще кількох будівлях установлені стародавні обмежувачі на чари, тож не творіть сильних заклинань, бо ще отримаєте віддачу! Ну що ж, удалої вам прогулянки й до зустрічі!

Не даючи й слова вставити, Сувор швиденько розвернувся та зник у заплутаних коридорах сховища.

— Знаєш, це якось дивно, — тихесенько прошепотіла я Ламірі на вухо.

— Так. Ніби посадили мишу перед мишоловкою, тицьнули її туди носом, розказали який там лежить сир, а наприкінці ще й додали: «А тепер я піду, тебе ніхто не бачить, смачного!» Не знаю, що цим сраковертам відомо, але пертися туди зараз і шукати цю скриню — просто еталон кретинізму.

— Згодна. Пропоную поки що просто погуляти, розглядаючи пам’ятки старовини, а потім сходити до мистецьких галерей і вирушити назад до Мескіли, а за записами повернутися колись іншим разом.

— Гарна думка, от тільки одна проблема: як нам збіса повернутися? Карета, на якій ми приїхали, саме покотила назад до столиці разом зі своїм власником. А завдяки тому, що Ковата пішла до посольства ще в ботанічному саду, ми тут без перекладача. Тому найняти транспорт нам буде складненько, та й не надто безпечно — хтозна, а раптом кучер виявиться замаскованим магом? Чи в сидіння підкладуть отруйну голку, від якої ми помремо з розпухлими дупами? Або змію підкинуть? Та й невідомо, на які ще локації академії накладено ці кляті обмежувальні заклинання, тож переміщуватися також ой яка кепська ідея. До того ж грошей у нас із собою, як кіт наплакав.

— Але на номер у готелі має вистачити, — я замислилася. — Як на мене, варто затриматися тут до завтра. Звісно, за нами стежать, і що швидше ми опинимося в посольстві, то краще. Та панічно тікати звідси не варто. Офіційно нащо ж нам тікати? Ми в храмі науки старих сусідів і друзів Ануари. Сюди нас запросили представники «братнього народу» та запропонували гуляти тут, скільки заманеться.

— А завтра що робитимемо?

— Побачимо. Можливо, Малісса розпитає Ковату, дізнається, де ми, та пришле карету, як ми не повернемося. Чи й сам пан Івінов об’явиться. У будь-якому разі, ми що так, що так у халепі. Нас до цієї академії чомусь дуже хотіли привести, тож навряд випустять так просто.

До готелю ми увійшли ще до сьомої вечора. Помучившись трохи, ми все ж змогли на пальцях пояснити, що хочемо зняти номер на ніч.

Що я, що Ламіра чудово розуміли, де ми перебуваємо, тож вирішили спати по черзі. Я чатувала першою і п’ять годин просиділа в кріслі, гортаючи знайдену в номері книжку. Проте коли настала моя черга відпочивати, поспати вдалося недовго — всього години, мабуть, три. І стурбований голос Ламіри швидко відігнав рештки сну.

— У нас проблеми? — я поцікавилася, поспіхом одягаючи сукню. Не надто вдалий варіант, якщо нам доведеться кудись бігти. Але вирушаючи вчора на прогулянку до парку, іншого одягу ми з собою не мали.

— Це ще м’яко сказано, стара, — пробурмотіла Ламіра, визираючи у вікно. — Шестеро бевзів, у трьох із них я помітила намиста магів. Уже хвилин десять стирчать навпроти готелю, а зараз підійшли до дверей та зачинили їх на засув.

— Тобто з будівлі не вибратися?

— Не вішай вуса, один шлях іще має залишатися, — промовила дівчина. — Тунелі. Я навмисне звернула на це увагу, коли ми заселялися. У холі на першому поверсі є вхід до них. Нас туди просто запрошують, чорт забирай! І я боюся, що нам таки доведеться скористатися цим запрошенням. Закладаюся, за хвилину нас почнуть якось звідси викурювати, і нам це ой як не сподобається.

Незабаром я зрозуміла, що ще ніколи так не бажала, аби Ламіра помилилася. Я ледве встигла взутися, коли з вікна полізли великі жуки із жалами та міцними щелепами!

— Я не знавець даранської фауни, але чогось переконана, що коли нас ці штуки вкусять або вжалять, то буде упирева срака, — пробурмотіла мавка й вискочила з кімнати.

Вибігаючи в напівтемний коридор, я кинула погляд у полишену кімнату та вилаялася: жуків налізло вже стільки, що вони обліпили пів стіни та підлогу. І зрозуміло, всі вони кинулися за нами!

Простелений у коридорах коричневий килимок ковзав під ногами, і я кілька разів мало не впала. Це, безсумнівно, вирішило б мою долю, бо ці кляті комахи не відставали, хоча ми й бігли так швидко, як дозволяло заступництво Стихій.

Заповітні двері, за якими розпочинався тунель, виявилися зачиненими, але вистачило елементарного заклинання, щоб вони патетично відчинилися перед нами.

— Що за дідько кирпатий? — сплюнула Ламіра: забігши до тунелю, дівчина озирнулася й завмерла. А потім і я здивовано вирячилася. Бо всі жуки, які переслідували нас, копошилися моторошним живим килимом на порозі тунелю, але не могли переповзти за нього.

— Закладаюся на що хочеш, нас намагатимуться загнати до сховища, — на бігу сказала я. — І тому нам краще будь-що не йти туди. Треба вибратися з тунелю на поверхню. Наскільки я пам’ятаю, десь за пів свага звідси є вихід неподалік муру, що оточує академічне містечко. Звідти можна було б спробувати покинути територію академії та втекти до лісу, а там уже відбігти від стіни та переміститися до Мескіли.

— Якщо нам і вдасться вшитися, то, швидше за все, лише тому, що вони самі захочуть, аби ми забралися звідси. Алісо, нас сюди привезли, розказали що, де та як, натякнули, що ми залишимося тут на ніч незалежно від наших бажань, а тепер женуть, наче дичину на полюванні.

Ми саме завернули до відгалуження тунелю, яке мало б вивести до виходу, коли з далеких коридорів долинув лютий, моторошний рик, який я ні з чим не переплутаю.

— Дідько поносний, тіньові химери, — перелякано скрикнула Ламіра. — Вони що, геть дзьобнулися? На них же немає ради!

— Хтозна, а може вони їх щоночі тут гуляти випускають? — припустила я, не збавляючи ходу. — У цих тунелях, попри всю їхню стратегічну значущість, немає жодних захисних заклинань. Мені це одразу здалося дивним: чому ж це їх залишають без охорони на ніч, коли вдень тут можна побачити вартових? Але якщо вони після відбою запускають сюди химер, які стережуть проходи до найважливіших споруд, то ніякі заклинання й не потрібні.

— Але в такому разі якось вони з цими курвами знаходять спільну мову, — видихнула Ламіра, забігаючи за черговий поворот. — І мені від цієї думки чогось страшно.

Коридор, який мав би вивести нас із підземелля, був уже зовсім поряд, за наступним поворотом. Але варто було нам туди зазирнути, ноги заніміли: прямо в кінці тунелю, неподалік від виходу, стояла велетенська химера. Та при цьому її тіло, хоч і міцне та жиляве, здавалося надзвичайно прудким і гнучким, ніби в ящірки. Із довгого, схожого на батіг хвоста стирчали гострі шпичаки, тіло покривали міцні рогові пластини, потужні лапи загрожували смертоносними пазурами, а у велетенській пащеці повно довжелезних тонких зубів. Безсумнівно, ця істота була ідеальною машиною для вбивства.

Пара зеленувато-жовтих очей люто витріщалася на нас. Проковтнувши крик, ми розвернулися й щодуху побігли далі. Навіть спроба створити заклинання переміщення відгукнулася в моїй голові ніби голка, яка примірялася, куди б штрикнути. Тож якщо я тут активую потужні чари, то від віддачі щонайменше зомлію.

Але ми відбігли вже достатньо далеко, та химера досі нас не наздогнала, ба навіть більше — коли я озирнулася, то зрозуміла, що вона не переслідує. Отже, нас хочуть кудись загнати.

Наступний поворот це лише підтвердив — у тунелі, який мав виходити до найближчого виходу на поверхню, також стояла химера, точнісінько така сама, як і попередня. Ми хотіли побігти до третього виходу неподалік, але з коридору, що вів до нього, випереджуючи наші дії, донеслося моторошне гарчання. Схоже, нам залишали тільки шлях углиб мережі тунелів.

Проминувши чергову розвилку, ми поспішили до повороту, аж раптом звідти повільно, статечно вийшла химера, яку супроводжували маг і чоловік із червоним батогом. У них ми одразу впізнали тих, кого бачили з вікна нашого готельного номера. Запанікувавши, ми розвернулися й побігли назад, але одразу ж спинилися: звідти до нас уже йшли дві химери, кожну з яких також супроводжували маг і чоловік із батогом. А вони, чорт забирай, після своєї минулої провальної атаки посилили групу нападу. У нас не було й натяку на шанс урятуватися, навіть якби з нами пішла Малісса.

Від тіньових химер неможливо захиститися чарами, вони мають сильний опір до прямого магічного впливу. Тож чаклунам, які супроводжували потвор, не треба робити нічого зайвого. Із суворими, абсолютно спокійними обличчями вони рушили до нас.

Мене трусило від адреналіну. Треба діяти терміново, інакше нам кінець.

Івінов казав, що ці стіни не дають створити сильних чарів на кшталт переміщення чи потужних бойових. Але як щодо слабких заклинань?

Обережно, ніби промацуючи тонку кригу, я спробувала пересунути кілька камінців на підлозі, кожним своїм магічним імпульсом намагаючись промацати, відчути рівень віддачі та його градацію.

Що ж, голівоньці буде трохи непереливки, але якщо вийде, ми матимемо шанс лишитися живими й утекти!

Водень — найпоширеніший у всесвіті та найпростіший за своєю будовою елемент. Газ, молекула якого складається лише з двох атомів, кожен із яких має один протон та один електрон і який стає вибухонебезпечним, якщо контактує з киснем. Та головне, те, що я задумала, було не прямим магічним впливом, а лише фізичною атакою за допомогою речовин, здобутих завдяки магії. Тож мало спрацювати.

Нехай матеріалізація була не слабким заклинанням, проте перетворення та трансформація вже наявної матерії забирали значно менше магічних ресурсів. А надто — видозміна атомів кисню в повітрі таким чином, аби вони стали атомами водню.

Тримаючи отриманий газ під контролем за допомогою слабкого бар’єру, я розташувала його в потрібних точках, запустила всередину бар’єрних бульбашок кисень у співвідношенні два до одного та в кожній із них створила по одній-єдиній іскрі!

Стіни підземелля затремтіли від гучних вибухів, які луною розлетілися на всі боки. Одна з химер, відкинута хвилею від спрямованого вибуху прямо під її пузом, валялася біля стіни та стікала чорною кров’ю. Іще дві потвори, хоч і постраждали менше, але отримали легку контузію та не здатні були зараз напасти.

Так само потужно атакувати магів і чоловіків із батогами я не могла: вони стояли дуже близько до нас. Тож довелося задовольнятися маленькими бульбашками стиснутого водню, які значно менше їх зачепили. Проте цього вистачило, аби ми, підхопившись, щодуху побігли геть.

Якщо це були всі, кого послали за нами, то, поки вони не оговталися, в нас є шанс. І головне — всі в одному місці, а не розставлені на своїх позиціях, аби перекрити нам шлях. Тож устигнемо дістатися виходу.

Зненацька з темних глибин тунелю почулися кроки — лункі, ритмічні. Вони наближалися.

Завмерши, ми розгубилися — бігти туди, на цей звук? Чи спробувати провернути фокус із воднем ще раз, сподіваючись, що маги, отямившись, не заблокують його та самі нас не вкладуть?

Нападники також звернули увагу на ці кроки та обернулися до тунелю, але за мить розслабилися, упізнавши в несподіваному прибульцеві Камілассу.

Слабко підвівшись на ліктях і затискаючи рану рукою, один маг обмінявся з Камілассою кількома грубими фразами даранською, потім жінка байдуже знизала плечима. А чоловік із батогом, махнувши скривавленою рукою, дав команду химерам, і всі три поранені чудовиська, хитаючись але ще тримаючись на ногах, попленталися до нас!..

Усе сталося просто миттєво.

Закричавши, Каміласса впала на коліна, ударивши долонями по підлозі. Розриваючи червоно-чорну форму, її тіло збільшувалося та деформувалося, а зі спини вирвалися два шкірясті крила, які підперли стіни тунелю. Бліда шкіра блискавично перетворилася на тверду смарагдову луску. Руки й ноги стали масивними лапами з міцними багряними кігтями. Налиті червоним очі зиркали різкими вертикальними зіницями з обличчя лютого ящера. Повірити в те, що відбувалося, було неможливо, але переді мною стояв дракон!

Не вагаючись, довгий, прикрашений червоними пластинами хвіст одним ударом відкинув назад химеру. Перш ніж я встигла зрозуміти що до чого, струмінь гарячого полум’я безжально спопелив другу химеру, а разом із нею й мага та двох чоловіків із батогами. Після того третя химера здибилася та понеслася вперед, але розчинилася в другому залпі вогню дракона. Ще секунда й істота, розвернувшись, знищила останню химеру, одночасно відправивши на той світ третього чоловіка з батогом та ще одного мага.

За мить я почула крик останнього чаклуна. Дракониця завагалася лише на хвильку, а потім спокійно, без жодних зайвих рухів, простягнула лапу до мага та підчепила його на кігтеві. Пролунав дзвінкий, вологий звук, із яким могутні щелепи перекусили чаклуна навпіл. Коли тіло перестало битися в конвульсіях, дракониця, поклавши труп на землю, обернула його на попіл струменем жовтогарячого вогню.

Ми з Ламірою, впустивши щелепи, стояли на місці. А дракониця тим часом, озирнувшись, почала швидко зменшуватися. Перед нами знову стояла Каміласса. Не обтяжуючи себе зайвими словами, вона зняла з моїх плечей плащ, накинувши його на своє пошрамоване треноване тіло.

— Нам є про що поговорити, і тепер, здається, саме вчасно, — спокійно сказала жінка. — Але спочатку приберіть тут сліди полум’я, бо буде дуже недобре, як випливе, що це я тут посмалила. Не хвилюйтеся, місцеві обмежувачі дозволяють заклинання такого рівня.

— Гаразд, — нарешті змогла вимовити я.

— Зараз за вами не стежать, я все перевірила та подбала, аби про нашу розмову не дізналися, тому не переймайтеся. Цих вірних слуг Дарани також не шукатимуть до світанку, вони тут були самі за себе. А завтра зранку я поцікавлюся, куди ж це пропали мої люди, які мали взяти нащадка перевертнів і позбутися зайвих свідків.

— Що за… — я здивовано видихнула, а Ламіра від подиву проковтнула язика. — Якого біса ваш цар та його…

— Той череватий бевзь мені ніхто, — перервала Каміласса. — Так само, як і всі його попередники та наступники, яких, сподіваюся, не буде. Єдина, кому я насправді віддана до останнього, це моя Праматір — Лемія, Королева драконів.

* * *

У тунелі не лишилося жодного сліду кіптяви. Працювали ми ретельно, тож установити, які чари ми накладали та що з їхньою допомогою прибирали, даранським магам не вдасться, навіть якщо вони звернуть увагу саме на цю ділянку тунелів.

— А тепер можна поспілкуватися, — зітхнула Каміласса і, сідаючи на простелений плащ, дала зрозуміти, що розмова буде довгою. — Я так розумію, запитань у вас багато, тому краще я почну з того, що вважаю за потрібне. Це вас влаштує?

— Так, — кивнула я.

— Отже… Як ви, певно, знаєте з історії, майже тисячу років тому, під час війни Магії та Вогню, Дарана не тільки зазнала поразки, а ще й утратила всіх своїх круків. Унаслідок цього країна, якою править, певно, найпихатіша у світі династія, залишилася без унікальної бойової сили, яку зберегла така ненависна їй сусідня держава. Династія Вашарайз завжди була переконана, що Ануара — провінція Дарани. Що ця провінція просто колись, вибрикуючись, відділилася, проте має якнайшвидше знову стати частиною великої Імперії. Тож століття за століттям Дарана робила все, аби завоювати, поглинути Ануару, асимілювати її та привласнити весь багатий історичний спадок цих земель. А разом із тим і стратегічно вигідні торгівельні шляхи, що проходять через її території. Та поки ця «провінція» мала круків, яких у Дарани більше не лишилося, про «повернення споконвічно даранських земель» можна було забути. Тож довелося шукати альтернативи.

Утративши подарунок самої Смерті, даранці звернулися до науки.

Гортаючи старі книжки, царі Вашарайз згадали про перевертнів і вирішили, що коли матимуть їх, ніякі круки більше не знадобляться. І першими для схрещування видів і штучного відбору були обрані саме дракони. Понад століття даранці розшукували по всьому світу, викрадали та привозили до своїх дослідних центрів людей, які мали ознаки нащадків драконів. І потім їх почали схрещувати. Відбирали дітей, що успадкували кращий набір ознак, та схрещували їх уже між собою, щойно вони досягали статевої зрілості. Ну а відпрацьований матеріал знищували — душили та спалювали трупи в крематоріях.

Так тривало століттями, доки, зрештою, не з’явилася я — расовий гібрид, у якому концентрація драконячої крові перевалила за одну четверту частину. Їхній перший успіх, перший доказ того, що задумане ними можна здійснити, а вся праця була не даремною. Піддослідний екземпляр, кров у якому сильна настільки, що він здатний на перетворення. І мене, дракона, дідька вашого за ногу, схрещували, наче худобу! Я народила двадцять вісім дітей і навіть не знаю, скільки з них могли перетворюватися, а отже, не потрапили до крематорію. Пам’ятаю лише, що десятеро з них з’явилися на світ у тонкій, м’якій оболонці, що нагадувала не до кінця сформовану шкаралупу.

У тридцять дев’ять років мене передали на військову службу. Вирішили, що хоч і маленький, але здатний на перетворення дракон — чимала бойова сила. Вони витратили віки на те, щоб вивести для себе замінник круків… і це їм вдалося. Мене ростили, виховували та навчали, втовкмачуючи в голову даранську ідеологію та культ династії Вашарайз. За їхніми розрахунками, я мала стати ідеальним, абсолютно відданим солдатом, який молиться на царя — свого найсвітлішого хазяїна.

Але одного ці покидьки не врахували: я чула її, все своє життя. Зробивши кров перевертнів сильною настільки, що людина здатна на перетворення, вони створили тих, хто знову може чути голос Королеви драконів. Я перша, хто за тисячоліття почув її голос, і перша, хто став її очима та вухами в цьому світі. Саме вона, моя Праматір, завжди була та залишається для мене єдиною, заради кого я ладна на все. Доки не настане час, я вдаватиму вірного пса тих недолюдків, але потім вони заплатять за все. І це вже наближається. Завдяки Праматері я знаю, що в даранській армії проходять навчання сто шість курсантів, здатних на перетворення, і ще близько сотні або ще зовсім малі, або використовуються науковцями для подальшого схрещування.

— Скільки ж вам років? — вирвалося в мене.

— Сімдесят три, — криво всміхнулася жінка. — Це кров перевертнів. Якщо вірити Праматері, чистокровні жили до шести століть. Я, схоже, протягну в три-чотири рази менше, коли, звісно, доживу до старості. А от чи доживу — побачимо. Зараз нас менше двох сотень готових до бою, але цього вистачить. Дві сотні, і кожен чує її, із кожним вона розмовляє. Тому незабаром усі ці дракони, усі мої діти й онуки підуть у бій, але не проти того, хто є мішенню царя. Я збираюся пролити ріки крові: королівська родина, всі віддані їм роди й активні захисники старих традицій будуть вирізані до останнього, наче хворі на сказ свині. Виживуть тільки ті, хто або підтримає розвінчання культу королівської родини, або хоча б не протестуватиме проти цього. Сучасна Дарана — це виразка на тілі цього світу, і я випалю її, залишивши страшну, болісну рану, яка роками рубцюватиметься. Усе заради того, аби вичистити гній.

Каміласса говорила швидко, завзято, стискаючи зуби. І погляд її блискучого від запалу зеленого ока був сповнений щирої ненависті. Певно, помітивши, як я на неї дивлюся, жінка божевільно посміхнулася та прибрала за вухо довгий чубчик.

— О Стихії, — шоковано прошепотіла я, дивлячись на три великі, грубі білі смужки шрамів, які тягнулися від лоба до щоки — так, ніби хтось грав на її обличчі в «хрестики-нулики».

— Моє тіло геть пошрамоване, але я, як солдат, цього не соромлюся, — повідомила Каміласса, знову опустивши чубчик. — Але цей… Його залишив мені мій власник, його царська величність. Просто заради розваги. Я тоді була в його особистій варті, й він під час прийому вирішив показати, який у нього вірний пес. Той боров поставив мене на коліна, бив, тягав за волосся, а потім узяв зі стола ніж і залишив на моєму обличчі ці сліди. Тоді моїй Королеві заледве вдалося стримати мене, аби я не перетворилася й не загризла цього виродка прямо там. Я стерпіла. Удала, що мовчки проковтнула це приниження, але насправді тримаю все в роті, щоб одного дня плюнути цим йому в обличчя. Око тоді не постраждало, я досі ним чудово бачу. Але не хочу, аби хтось дивився на тавро, яким забруднили моє обличчя.

Ні я, ні Ламіра не могли нічого сказати. Але Каміласса вирішила, що не варто гаяти час, і продовжила:

— А тепер я поясню, як усе це стосується вас. Від Праматері я знаю про записи снів. За її розпорядженням я забрала їх зі сховища шість років тому та сховала в себе. Як з’ясувалося, це було дуже доречно, бо кілька тижнів тому секретна служба проявила до них інтерес і збиралася забрати, але на місці вже нічого не залишилося. Установити, куди й коли зникли старі, забуті всіма предмети, які кілька тисячоліть пролежали на полицях нікому не потрібними, їм також не вдалося.

— Але чому вони…

— Тому що хтось їх попередив, — знизала плечима Каміласса. — Я тоді нагострила вуха й уважно стежила за інформацією, яку могла отримати. І дізналася, що хтось повідомив їм, що саме шукатимуть маги-посли, які незабаром прибудуть з Ануари. Хто був інформатором, я вивідати, на жаль, не змогла. Але найголовніше — записи снів — у мене, і я відведу вас до них, як і наказала мені моя Королева. Усе, що вона знає про вас, вона дізналася від мене. І проаналізувавши інформацію, яку я зібрала, Лемія наказала мені захищати вас та допомагати вам.

— Вона знає про ситуацію з Королевою кошмарів? — спохмурніла Ламіра.

— Так, — кивнула жінка. — Той, хто злив відомості даранцям, був напрочуд добре інформованим. Здається, йому відомо якщо не все, що знаєте ви, то принаймні багато чого.

— Не розумію, — я була вражена. — Як? Ми тримали все у найвужчому колі тих, кому довіряємо.

— Невже Вадим має якісь джерела, про які ми не здогадуємося? — задумалася Ламіра. — У будь-якому разі зараз ми можемо лише сподіватися, що кляті записи снів щось пояснять.

— А я маю надію, що вони вам допоможуть, — відказала Каміласса. — Я відведу вас до місця, де заховала їх, щойно в мене з’явиться така можливість. Радійте, що вся ваша охорона підвладна мені. Звісно, за мною теж наглядають, але я вже вивчила всі лазівки. Головне — будьте напоготові будь-якої миті.

— Будемо, — запевнила я. — А Королева драконів часом не знає, як саме Королева кошмарів зуміла зібрати енергію для відкриття нових Абсолютних воріт?

— Ні. Так само, як і будь-чого, що відбувалося в цьому світі протягом останніх чотирьох тисячоліть, — сумно зітхнула Каміласса. — Перенісши душу Королеви кошмарів до світу снів, Праматері залишилися без фізичних тіл, а отже, не могли контактувати зі своїми дітьми. А потім тіла відновилися. Уже три з половиною тисячі років, як вони мали повернутися. Але чомусь цього досі не відбулося. Десь далеко, у нікому не відомому місці сплять Праматері перевертнів. А разом із ними там чекають свого часу й сотні яєць драконів і феніксів, сотні тигренят, загорнутих у теплі шкури. Уже три з половиною тисячі років, як усі вони мали б з’явитися на світ і розбігтися, повернувши цій землі перевертнів і пробудивши світ живих від сну, в якому він перебуває вже десять тисячоліть. Проте їх щось не пускає. Що саме — Праматері не знають, бо коли їхні тіла відновилися, вони почули тишу: на землі не лишилося жодного, у кому б кров перевертнів була достатньо сильною, аби чути їхні голоси; не було нікого, хто міг би стати їхніми очима та вухами.

— Тому що чотири тисячоліття тому всі чистокровні померли біля Ареклії, — гірко прошепотіла Ламіра.

— Моя Королева й інші Праматері намагалися щось дізнатися, але все марно. Їхні душі були у світі снів, повністю ізольовані від світу живих, і вони не могли контактувати зі своїми дітьми, поки не відновили тіла. А до дерева Застиглочасся без його хранительки, Королеви снів, доступу в них немає, хоча воно й пов’язане з їхніми сутностями.

— То чому ж Королева снів не допомогла їм у цьому? — я здивувалася.

— Бо вона зникла, — прошипіла Каміласса. — Через п’ятнадцять років після закінчення війни Кошмарів вона щось зробила. Що саме — Праматері так і не дізналися. Лише побачили її знавіснілу, заплакану, розбиту. Проклинаючи себе, вона кричала щось про те, що даремно послухала якусь Ключницю, що не повинна була порушувати дане слово, не мала втручатися… вони не змогли наздогнати її і зовсім не знають, куди та поділася, де заховалася. Праматері намагалися вивідати щось у Смерті, але та мовчала. Сказала лише, що це було між ними двома і між ними двома й залишиться. Словом, що саме сталося і чому її величність Аллірея впала в істеричну депресію — невідомо, проте після того її не бачили навіть Праматері. Тому останні десять тисячоліть у світі живих для них — чорна пляма.

— Але ж вона давала мені доступ до дерева Застиглочасся кілька разів, перш ніж проріху між світами закрили. А ще говорила у снах зі старим божевільним шубіном з Ринкової площі, — вирвалося в мене. Уже потім я збагнула, що, можливо, язика було б краще прикусити.

— Як мило з її боку, — пирснула Каміласса. — І водночас вона досі уникає Праматерів. Я геть нічого не розумію.

— Може, їй соромно дивитися їм в очі? — припустила Ламіра. — Так сильно, що вона не вилазить зі своєї шафи вже десяте тисячоліття? Дідько, що ж такого вона наробила?

— Хтозна, — кинула дракониця. — Та коли вже почала потроху визирати зі схованки, то є шанс, що вона це пояснить. А поки що в нас є лише ті записи снів про події, які передували відходу Праматерів. На жаль, навряд чи ми дізнаємося, що було у світі наяву до та після них.

— Поганенько, — скреготнула зубами Ламіра. — Було б добре, якби хоч одна падлюка могла щось нам пояснити.

— Це так. Проте от що я вам, дівчатка, скажу, — суворо прошепотіла Каміласса. — Краще вам накивати п’ятами з цієї країни, і що швидше ви це зробите, то краще. У цьому світі не так багато людей, яким би я побажала пройти те, що проходила я та мої попередники.

— Ви про що?

— Про центри штучного відбору, звісно. Алісо, за першої ж нагоди мерщій хапай свою подружку та фенікса за шкірку й витягуй їх звідси. Треба бути несповна розуму, аби везти до Дарани нащадків перевертнів. Ці божевільні зроблять усе, аби заволодіти ними. А коли ти в той момент будеш поряд, тебе просто вб’ють.

— Ми вже думали про це дорогою, — кивнула я. — Але місія надто важлива, тож ми вирішили бути обережними та максимально обмежити прогулянки Малісси за межами посольства. Але не розумію, навіщо вони напали зараз, коли бачили, що вона не з нами?

— Зараз вони полюють не на фенікса. Можливо, через кров саламандр у її жилах, але наразі не вона їхня ціль.

— Тоді чому…

— А сама не здогадуєшся? — іронічно засміялася Каміласса. — Невже ти досі не зрозуміла, що твоя подружка — тигриця? До того ж ще й хранителька Реліквії, а отже, точно в курсі, чия кров тече в її жилах. Щоправда, кров ця зовсім слабенька, але в тигрів вона загалом розбавилася настільки, що випадок Ламіри — приклад доволі сильної концентрації.

— Та бути такого не може, — у мене слова застрягли в горлі. — Ні, це просто неможливо…

Обличчя Каміласси було зосередженим, а яскраве зелене око, яке не прикривав чуб, дивилося на Ламіру так, ніби мене тут взагалі немає. І не в змозі звільнитися від цього погляду, дівчина нерухомо сиділа на холодній підлозі. Її руки сильно тремтіли.

— Звідки я знаю, що ти хранитель Реліквії? Від моєї Праматері, звісно. А їй, у свою чергу, сказала твоя Праматір — Гаретта, Королева тигрів. Твоя кров занадто слабка, тож ви не можете чути одна одну. Але Праматері все одно відчувають, у кого їхні Реліквії.

Усміхнувшись, Каміласса склала долоні на грудях і заплющила очі. На обличчі з’явився умиротворений вираз, а за мить я побачила в її руках шматочок луски, що сяяв, наче коштовний камінь.

— Ми з моєю королевою однієї масті, — тепло всміхнулася дракониця, розглядаючи луску. — Смарагдової.

Руки Ламіри несподівано перестали тремтіти. Повільно та спокійно дівчина піднесла їх до серця та поворушила губами. Не промовивши жодного слова, показала пасмо золотаво-чорної шерсті, яке лежало на її долонях. А потім швиденько сховала реліквію в тонких руках і піднесла назад до своїх грудей.

— Трясця твоїй матері… — відсторонено прошепотіла я. — Тобто, це ви серйозно, так? Одна з моїх найближчих подруг виявилася нащадком феніксів, інша — нащадком тигрів? Чи не забагато на одну мене?

— Не забагато, — гмикнула Каміласса. — Чи ти забула, що відчинене у твоїй душі? — лукаво додала вона.

— Невже…

— Схоже на те, — кивнула дракониця. — І я, маючи значно сильнішу кров, ніж у твоїх подружок, а заодно деяку інформацію від Лемії про перші Абсолютні ворота, не просто теж це відчуваю, а й чітко усвідомлюю, що до чого. Із Ламірою та Маліссою це, вірогідно, сталося просто інтуїтивно. Істоти, чия природа пов’язана з силами оболонок світу, тягнуться до Абсолютних воріт, а доля тільки й рада вас звести. І якщо я правильно пам’ятаю ту історію з армією нежиті, яка на першому курсі намагалася перетворити тебе на Центр Тіней, то навіть смішно, що зараз ти здивувалася тому, що саме навколо тебе стільки цікавої братії згуртувалося. Уже б, здається, ще тоді ти мала почати щось підозрювати, — саркастично кинула жінка. — Випадковостей не буває, офіцерко Гайлінова, є лише неминучість.

— То виходить, у Дарані теж чули про те, як перелесник тоді взяв наді мною контроль? — застогнала я.

— А ти думала, що потрощивши Фетесарін, не отримаєш усесвітньої слави? – зареготала жінка.

— Що правда, то правда. Але ж тоді виходить, що Ламіра…

— Ой, тільки прошу вас обох, відкладіть на потім оці питання: «Чому ти мені цього не казала? Невже ти мені не довіряєш?» Зараз у нас є важливіші справи, — випередила Каміласса, зрозумівши, що в мене на думці. — Є ще одна річ, яку ви маєте знати й переказати тому, на кого працюєте та кому цілком довіряєте, а це, як я розумію, ваш командувач, від якого ви отримали цю місію, голова Гільдії круків? Слухайте уважно, — поспіхом заговорила Каміласса, певно, відчуваючи, що в нас залишилося зовсім небагато часу. — Даранці готуються до війни з Ануарою і задля цього вивели не тільки драконів. Істоти, яких ви побачили цієї ночі, — грехшнерські химери, одні з тих, кого вони хочуть кинути на вас у бою. Вони страшні не лише своїми бойовими характеристиками, а ще й тим, що в битві працюватимуть чітко за планами полководців.

— Це завдяки тим гівнюкам із червоними батогами? — припустила Ламіра.

— Саме так, — кивнула Каміласса. — Це дресирувальники. Вони здатні контролювати химер за умови, що їх при народженні було взято під контроль за допомогою зачарованих предметів. Оволодівши цим методом, наші завзяті науковці вивели вид химер, яких можна назвати досконалими вбивцями. Це один із секретів на озброєнні даранської армії. Усього в ній шістсот двадцять химер із дресирувальниками. Близько трьох десятків із них перебувають у підземній частині академії.

— Їх створили тут, у цьому місці? — поцікавилася Ламіра.

— Ні, у місті Грехшнер, за триста свагів звідси. Там же розташовані й центри штучного відбору, де колись і мене вивели. У бою ці істоти, як і близько десятка створених даранцями видів бойових чудовиськ, могли б стати справжньою проблемою для армії супротивника, але ці потвори не підуть у бій так само, як і дракони. Тому що ніякої війни з Ануарою та рештою країн континенту не буде. Вторгнення заплановане через два роки, навесні, коли минуть морози. Утім, вони можуть почати й раніше, якщо станеться якась надзвичайна сприятлива для нападу ситуація. Тоді й ми поквапимося та розпочнемо нашу революцію. Єдине, про що я прошу Ануару, — це не втручатися. А ще переконати якомога більше країн залишитися осторонь. Що б не сталося, ми маємо зробити все самотужки. Це будуть внутрішні справи Дарани. Я не хочу, аби хтось уліз у нашу громадянську війну.

— Ми намагатимемося зробити все можливе, — пообіцяла я.

— Що ж, тоді можна закінчувати, — Каміласса підвелася. — Зараз я виведу вас з академії та допоможу непомітно дістатися посольства, а днями завітаю, аби відвести Алісу до записів снів. Головне — тримайте язик за зубами. Нікому, взагалі нікому, окрім голови круків, не розказуйте про все, що тут сталося. Навіть розмовляючи між собою, не згадуйте мого імені. Даранці, коли треба, вміють розв’язувати язики. Все зрозуміло?

— Угусь, — кивнула Ламіра.

— От і добре. Ходімо звідси, світанок уже незабаром.

— Стривайте, — стрепенулася я. — Є ще одна річ, яка мене цікавить. П’ять років тому, біля Даратера, це ви…

— Так, це я її врятувала, витягнула зі струмка та віднесла до найближчого містечка, де їй могли допомогти, — кивнула Каміласса.

— Як? А головне чому? — здивовано прошепотіла я.

— Я тоді перебувала неподалік від південного кордону з Ануарою, коли почула голос Праматері — дуже схвильований, наляканий. І вона наказала мені негайно летіти, швидше за вітер. Тому що зараз я і тільки я можу врятувати життя Молодшої Троянди — жінки з благословенного Стихіями роду Емалій, який ось уже чотири тисячоліття офіційно вважається обірваним.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

Подорож сновидців

Після випадку в академії інших замахів на нас чи спроб кудись виманити поки що не було.

Про те, що ж там сталося, ми так нікому й не розповіли. Маліссі сказали, що на нас напали посеред ночі, але нам удалося втекти й вибратися за стіни академії. Потім, відбігши на пів свага, переміститися до міста. А перекладачкам достатньо було сказати, що все добре і не варто перейматися.

— Ніхто з моїх рідних, схоже, не знає ні про кров тигрів, ні про Реліквію, — сказала мені Ламіра тієї ночі, а точніше, зранку, коли ми, повернувшись до посольства, зачинилися в захищеній від підслуховувань кімнаті. — Але, як я й казала тоді Маліссі, на Лісоболотті справді ходять старі оповідки, звідти я й дізналася що до чого. Саме завдяки цьому я зрозуміла, чому моя магія така сильна. І Алісо, будь ласка, зрозумій усе правильно! Я нічого не розповідала тобі не тому, що не довіряла. Просто про такі речі краще мовчати, навіть мої батьки ні про що не здогадуються.

— Розумію, — тихо кивнула я.

Відтоді минав уже третій тиждень, і єдиним, що порушувало наш спокій, були безпосередні обов’язки послів, із якими ми, попри всі старання, справлялися не найкращим чином.

— Дідько, ця даранська погода мене в могилу зведе, — поскаржилася Ковата, безсило впавши на диван. Погода нещодавно кардинально перемінилася, і тепер від спеки неможливо було врятуватися. Тож не дивно, що останні кілька днів перекладачка ходила млява, навіть не знаходячи сил переказувати нам прочитані колись книжки.

— Я тебе чудово розумію, — зітхнула Малісса, сідаючи на сусіднє крісло з екзотичним віяльцем у тендітних руках. — Сама останнім часом зовсім ніяка. А здавалося б, ми зараз не південніше Фетесаріна! Ох уже цей даранський клімат…

— І не кажи, й уночі так душно, — погодилася Рамісі, мрійливо накручуючи на пальчик пасмо білявого волосся і певно роздумуючи над черговим розділом своєї книги про себе та Ларгуса.

Змахнувши з чола піт, я повернулася до договору, який належало завтра обговорити з міністрами, коли раптом у двері постукали. Такий пізній візит мене одразу насторожив, і я підходила до дверей, чекаючи найгіршого та готуючи захисне закляття. На щастя, воно не знадобилося.

— Панно Гайлінова, ми маємо до вас одну справу, — суворо повідомила Каміласса, стоячи на порозі. — Пройдіть, будь ласка, зі мною.

— Гаразд, — я погодилася, вдаючи щирий подив.

Малісса та перекладачки, а для достовірності вистави ще й Ламіра, запанікували, але я з тремтінням у голосі запевнила їх, що все буде добре, накинула плащ із каптуром і пішла слідом за драконицею.

— За нами не стежать, але це ненадовго, — сказала Каміласса. — Зараз ми йдемо до мене додому, там я заховаю тебе в підвалі, де стоїть скриня із записами снів. Коли закінчиш, подаси мені сигнал. Переконавшись у безпечності шляху для відходу, я заберу тебе та відведу назад.

Будинок Каміласси був неподалік, і ми швидко до нього дісталися. Інтер’єр відповідав статусу генерала-рабині: розкішно, проте анітрохи не затишно.

— Цей підвал надійний. Я рила його самотужки кілька ночей, жодна жива душа не знає про нього. Тому мені вдалося зберігати там записи так, аби про них ніхто не дізнався. Тож я прошу тебе мовчати про цю схованку незалежно від того, хто тебе питатиме.

— Такі речі навіть не обговорюються.

Вхід до підвалу містився всередині комірчини в одній з кімнат. Відсунувши люк на підлозі, Каміласса освітила олійним ліхтарем круті сходи, які пірнали в чорноту, та спустилася ними першою. Я за нею. І незабаром побачила зовсім невеличку, моторошну в непевному світлі землянку із побитою часом скринею в кутку. Біля неї стояв на вигляд зручний стілець.

— Усього тут було понад три сотні дзеркалець, — заговорила Каміласса, відчинивши скриню. — Як я зрозуміла, це щось на кшталт програвача: коли ти активуєш закляття, записи почнуть відтворюватися в тому порядку, в якому вони тут встановлені. Значна частина дзеркалець розбита, збереглося не більше двадцяти. Але більшість уцілілих якраз саме на початку та наприкінці, тож принаймні зав’язку та фінал історії ти зможеш дізнатися.

— Сподіваюся, це допоможе, — стурбовано промовила я, оглядаючи вміст скрині: приблизно десять дерев’яних пластин, і на кожній три десятки комірок. Більшість порожні або з недолугими уламками. Але де-не-де траплялися й уцілілі скельця.

— Почнеш, коли я підіймуся та подам сигнал, тричі тупнувши по підлозі над сховищем, — інструктувала далі генерал-рабиня та передала мені маленький кишеньковий годинник. — Як закінчиш, тричі прокрути коліщатко для заводу. Тоді годинник у моїй кишені, пов’язаний із ним чарами, піде, і я спущуся за тобою, переконавшись, що за мною не стежать. Усе зрозуміло?

— Так.

— Тоді побачимося за… скільки б часу не минуло, — поспіхом сказала Каміласса та швидко піднялася нагору, зачинивши вхід до сховища.

Я залишилася сама. Сподіваюся, олії в ліхтарі вистачить на той час, який може зайняти відтворення вцілілих записів.

Не вагаючись, я сіла на стілець і подивилася на вже знайомий напис зі внутрішнього боку кришки скрині. Мені не треба було навіть чекати, поки літери зміняться. Я вже й без того слово в слово знала, що там написано. Тож, зібравшись із духом, проговорила:

* * *

— На вічний вік закарбовано нам

Зі світу снів і заховано там

Забутий сон, що наснився комусь…

Відкрийся знов, я тобі одізвусь.

* * *

…І дзеркала затягнули мене в низку примарних спогадів давно забутого минулого.

* * *

— Вітаю вас, шановне панство, ким би ви не були, — привітно розпочав молодик зі світло-каштановим волоссям. — Ви переглядаєте запис першої великої експедиції до світу снів. Із вами я, голова першої групи, Рафтан Санкор…

— Та голова другої групи, Лаліор Деланатер, — енергійно повідомив молодий чоловік із зібраним у хвіст чорним волоссям до плечей. — Наша мета — зайти у світ снів якомога глибше, нанести розвідані території на мапу та знайти легендарних істот, що звуться Королевою снів і Королевою кошмарів. Для цього моя група вирушить досліджувати території марева, а група на чолі з Лаліором заглибиться в території кошмарів.

— Така експедиція стала можлива завдяки революційному препарату доктора Вістара, — продовжував Санкор. — Раніше головною проблемою дослідників світу снів була відсутність можливості занурюватися в сон на тривалий час. Але препарат Вістара знищив цю перепону. Прийнявши його, людина засинає рівно на шість місяців і весь цей час перебуватиме в усвідомленому сновидінні. За першого прийому препарат абсолютно безпечний та не має жодних побічних ефектів. Але якщо протягом життя прийняти його вдруге, він спричинить негайну смерть. Отже, всі ми маємо лише один шанс, і якщо десь тут є бог, ми його знайдемо.

* * *

— Схоже, це та сама бібліотека сновидців, — припустила висока мавка, стоячи перед фасадом вигадливої будівлі.

— Так, я вже бував тут кілька разів, — підтвердив Санкор. — Бібліотека, створена близько тисячі років тому сновидцями для сновидців. Кожен, хто достатньо розвинув навички усвідомленого сновидіння, може легко відшукати її та навіть у снах читати книжки. Але ми перші, хто знайшов її саме ось так, подорожуючи.

— Звідки тут беруться книжки?

— Їх приносять люди разом зі своєю свідомістю, — пояснив Рафтан. — Будь-який гість може замовити в бібліотекарів порожній фоліант і перенести в нього колись прочитану книжку. Він може погано пам’ятати її, але в його підсвідомості зберігся кожен рядок, кожна літера. Таким чином відбувається поповнення фонду бібліотеки. І завдяки її постійним відвідувачам з усього світу тут завжди можна знайти найсвіжіші книжки. Ба більше — неважливо, якою мовою написано оригінал. Беручи до рук книгу з цієї бібліотеки, ти читатимеш її тією мовою, яка буде зручною для тебе. Тому раджу іноді сюди заходити!

— Твоя правда.

— А зараз пропоную облишити балаканину та взятися за справи, — бадьоро нагадав Санкор. — Ніхто зі сновидців ніколи не бачив директора бібліотеки, але всім відомо, що він є. Тому варто спробувати добитися зустрічі з ним. Можливо, він допоможе нам дістатися Столиці.

— Навряд, — несподівано пролунав спокійний, приємний голос.

Обернувшись, дослідники побачили охайного чоловіка у вишитій бежевій мантії. Високий, із зібраним у хвіст світлим волоссям і пильними сірими очима за прямокутними окулярами.

— То ви, як я розумію… — заговорив Рафтан.

— Так, я директор бібліотеки, — чемно кивнув чоловік. — А ваша слава дослідників світу снів біжить попереду вас.

— У такому разі чому ж «навряд»? — поцікавився Санкор.

— Коли ви наполягаєте, ми можемо обговорити це сам на сам.

— Залюбки, — Рафтан рушив слідом за чоловіком довгими заплутаними коридорами.

Незабаром вони увійшли до затишного кабінету.

— То чому ж навряд? — знову запитав дослідник, опустившись у крісло навпроти директора.

— Тому що відколи існує цей світ, душі живих не відвідували землі Столиці. Навіть у міста мало кого допускали.

— Але навіщо така втаємниченість?

— Є речі, від яких людям краще триматися подалі. Не шукайте богів, пане Санкор.

— Як на мене, це консервативна думка, — упевнено всміхнувся Рафтан.

— Як на мене, ви забагато на себе берете.

— Кому ж тоді це на себе брати? Не можна вічно топтатися на місці. Людство вже давно переросло віру та забобони. І саме час вивести богів із тіні, якщо вони, звісно, є. Вони ж є?

— Релігія на те й релігія, щоб триматися на вірі, а не на фактах. Інакше це втрачає сенс.

— Маю іншу думку.

— Я не скажу вам, як дістатися Столиці, — сказав директор, витримавши паузу. — І не лише тому, що сумніваюся в правильності ваших дій. Просто я — звичайний бібліотекар, і надавати такі дані не в моїй компетенції.

— Тоді завдячуватиму вам, якщо ви відправите мене до того, в чиїй компетенції дати мені таку інформацію.

— Гадаю, з цим я ще можу погодитися, — здався чоловік. — Такі повноваження мають хіба що міністри снів. Кожен із них живе у своєму місті. Найближче — Кришталевого Снігу — ви знайдете, якщо їхатимете за течією річки, що протікає неподалік. Просіть там аудієнції міністерки економіки, пані Елайри.

— Вельми вам вдячні, — задоволено сказав Санкор, потискаючи руку директорові.

* * *

Вона стояла під дощем, і рясний потік важких крапель стікав із плаща, який раз у раз здіймався від поривів вітру. Дощ лив уже кілька днів безперестанно. Здавалося, він ставав сильнішим з кожним свагом.

І побачити під цією зливою самотню жінку було надто дивно. Спочатку Лаліор навіть подумав, що це один із кошмарів, які тут тинялися, але майже одразу зрозумів, що перед ними одна з розумних мешканок світу сновидінь, що населяли міста.

Насторожено перезирнувшись, дослідники наблизилися до неї. Красуня зухвало підвела погляд, зазирнувши в очі Деланатера. Її губи розтягнулися в лукавій посмішці. На кілька секунд чоловік закляк, але незнайомка швидко вивела його із заціпеніння, поцікавившись:

— І як просувається ваша подорож?

— Непогано, — відповів Лаліор. — От тільки я не розумію, хто ви і що тут робите.

— Якщо ви бажаєте поговорити, то поговорімо.

Тяжко зітхнувши, Лаліор скомандував супутникам спішитися. Потім, відгородивши всіх від дощу великим навісом, запалив поглядом багаття.

— Можете починати, — сказав чоловік, і незнайомка, дражнячи його поглядом чорних очей, зняла з себе плащ.

— Чому ви тут?

— Це стосується мого дослідження.

— Дослідження? Ви науковиця?

— Так. І наразі мене зацікавили кілька тем, одна з яких — ваше перебування у цьому світі. Я чула, ви прямуєте до Столиці, сподіваючись на аудієнцію Королеви кошмарів? Раніше сновидці не перебували в цьому світі так довго, тому мені захотілося поспостерігати за тим, як він впливатиме на вас протягом настільки тривалого часу.

— Але є й інші теми, і вони також пов’язані з тим, що ви опинилися тут?

— Саме так, — кивнула чорнявка, несподівано підійшовши до Лаліора на відстань менше витягнутої руки. Напружившись, чоловік трохи запанікував, і незнайомка, помітивши його збентеження, задоволено усміхнулася. — Зараз я досліджую полотно реальності, для чого мені необхідно було побувати в різних точках цього світу.

— Що за полотно реальності?

— Фактично це візуалізований код нашого та й не тільки нашого світу, — пояснила жінка і, граючись, далі дражнила Лаліора, начебто випадково торкнувшись його плеча. — Безмежна кількість базових ниток світобудови, які коливаються одночасно в нашій реальності та в усіх інших можливих реальностях. Закручені петлі, з яких складаються всі найменші частинки. Вони — це історія: те, що колись сталося — вже зіткане полотно; вони — це енергетичні нитки основи, на які накладаються нові й нові події, від яких залежить, що ж за візерунок залишиться в історії для нас, тривимірних істот. Усі можливі варіації розвитку реальності за всіх можливих варіантів розвитку подій у десяти вимірах. І впливаючи на деякі нитки, в теорії можна було б впливати на майбутнє, задавати певні вектори розвитку та свідомо обирати для себе одну із безкінечної кількості варіацій. Однак ця гра дуже небезпечна, бо найменші зміни полотна в цю саму мить можуть кардинально змінити малюнок, який сплететься для нас, тривимірних істот, завтра, в наступне століття чи через епохи.

Обійшовши навколо Лаліора, красуня знову торкнулась його руки. Але тепер чоловік, трохи отямившись, не розгубився і сам, ніби випадково, провів кінчиками пальців по долоні незнайомки. Задоволено відмітивши легеньке тремтіння смаглявої руки, Деланатер зустрівся з нею очима.

— Надзвичайно цікаве дослідження, — проказав він. А потім, глянувши на зливу, роздратовано буркнув собі під носа: — Цікаво, цей дощ колись закінчиться? Ми вже скільки їдемо, а він усе ллє та ллє.

— Він закінчиться лише тоді, коли ви покинете території генерал-губернаторки Втрати. І що далі ви будете від міста, то менше дощитиме.

— Цікаво, — замислився чоловік. — Невже кожне місто та прилеглі території мають свої кліматичні особливості?

— І кліматичні також, але тут більше відіграє роль саме атмосфера, — виправила жінка. — Наприклад, землі генерал-губернатора Туги — похмурі моторошні ліси, які ближче до міста стають густішими та темнішими. У краях генерал-губернатора Біль — непрохідні шари снігу й лютий мороз. А от на територіях генерал-губернаторки Істерії, навпаки, постійно палають кострища, а де-не-де по землі навіть тече лава.

— Цікаво тут у вас.

— Ще й як, — підморгнула жінка. — Уже шкодуєте, що завітали до нас?

— Навпаки, — усміхнувся Лаліор, на мить поклавши руки на плечі чарівної незнайомки.

— Тоді Столиця має вас, як мінімум, заінтригувати.

Не говорячи більше ані слова, вона підняла свій плащ, накинула його, вийшла з-під навісу та розчинилася за стіною дощу. Вийшовши зі ступору, Деланатер вибіг слідом за нею, але скільки не вдивлявся в степ, усе було даремно. Вона просто зникла в холодній дощовій воді.

* * *

Він розумів, що все це лише сон. Сон, який він шукав усе своє життя.

На під’їзді до Столиці їх уже чекали десятеро вершників у срібних обладунках, які повели дослідників вулицями дивовижного міста. Арки, обвиті лозами та квітами. Колонади та кришталеві шпилі, якими стікали водоспади, що лилися з самого неба, і над якими сяяли веселки. Синє небо, посеред якого красувався величезний прозорий місяць, туманності та вири галактик. Фонтани та загати, де серед білого дня віддзеркалювалося нічне небо з мільйонами зірок і північним сяйвом; птахи, які вилітали із глибин відображення разом із пелюстками вишневого цвіту, зірваного поривами вітру.

І наче перлина, посеред міста височів білосніжний палац із мармуру та кришталю.

На мить Рафтан випав з ейфорійного марева, а потім остаточно в ньому потонув. Уперед, тільки вперед. До кришталевого трону, звідки йому всміхалася жінка, що була самим утіленням краси. Бліда, синьоока, зі срібним водоспадом шовкового волосся. Убрана в білу сукню, немов зіткану з променів світла.

— Рада вітати вас у Столиці, шановні дослідники зі світу наяву, — ніжно мовила вона голосом, що нагадував м’який дзвін кришталю. — Я Аллірея, Королева снів.

* * *

— Дуже радий знайомству, ваша кошмарна величносте, — саркастично посміхнувшись, уклонився Лаліор Деланатер, стоячи посеред тронної зали у Столиці кошмарів.

— Навзаєм, — лукаво відповіла чорнява панна на химерному престолі.

Офіційна аудієнція тривала на диво недовго. Але варто було Деланатеру переступити поріг палацу, як він відчув на своєму плечі заледве вловимий дотик.

— Пропоную провести особисті перемовини під час прогулянки містом, — пролунав тихий голос королеви.

— Буду радий, — офіційно відповів Лаліор з іронічною посмішкою.

Без зайвих слів чорна королева взяла його під руку та повела нічними вулицями. Кожен будинок, здіймаючи шпиль до неба, нагадував моторошну чорну химеру. Один за одним вони виринали з густого туману.

— Я ось чого зрозуміти не можу, — промовив Лаліор, пильно придивляючись до королеви. — Навіщо ви зустрічалися з нами анонімно?

— Просто було цікаво. Ви стали мені новинкою, а новинки для мене, зі зрозумілих причин, на вагу золота.

— Із яких саме причин?

— У цьому світі з кожним днем лишається все менше й менше речей, які могли б мене зацікавити. Я живу неймовірно довго — стільки ж, скільки існує цей світ. І за цей час я, як науковиця, вивчила вже дуже багато. Тож речей, не досліджених мною у цьому світі, стає все менше. Я чудово розумію: колись не залишиться нічого, що б я не вивчила, над чим не ставила експерименти. Тоді я, певно, збожеволію. А знаєш… Насправді я була б зовсім не проти померти. Щоб забути все, що знала, та знову народитися, щонайбільше здогадуючись, що колись з давніх-давен я вже жила. Але такі привілеї доступні лише вам.

— І що, немає ніякого способу запобігти тому, що все на світі одного дня обридне?

— Хтозна.

За масивними воротами пролягала мережа алей і доріжок старого парку. Шар за шаром густий туман накладався на стовбури дерев пористою молочною завісою, яку пробивало світло ліхтарів: праворуч — густого жовтого, а ліворуч — прохолодно-синього кольорів.

— Дивно, коли ми наближалися до міста, починало сутеніти. І вже мало б світати, — замислився Деланатер.

— У цьому місті завжди ніч і час від часу сутінки, — пояснила королева, завертаючи праворуч на непримітну стежку. Усе сяяло каламутним жовтим світлом, яке заломлював щільний туман. — Це Столиця кошмарів, домівка вічної темряви та самісіньке серце всіх людських страхів.

— Тоді все зрозуміло, — усміхнувся Лаліор.

— Що саме? — перепитала жінка, різко звернувши на доріжку, яка вела в протилежний бік.

Усе миттєво заграло потойбічним синім кольором.

— Я завжди знаходив у страху щось чарівне, — пояснив чоловік. — Тому й пішов саме сюди.

— Цікавий світогляд.

— Це, власне, одна з яскравого набору причин, через що мене вважають пришелепуватим, — усміхнувся Лаліор. — Іноді я дивуюся, як це мене й досі не тільки в божевільню не запроторили, а й узагалі до людей випускають. А однокласники ж старалися, навіть якось усі разом написали колективну заяву до шкільного лікаря, щоб мене відправили до дурдому для хлопчиків. Сам не розумію, чому в них нічого не вийшло.

— Раджу не перейматися з цього приводу, в нас тут пів королівства таких, — засміялася красуня, аж раптом завмерла на мить, піднесла руку до обличчя, нервово закусила тонкий палець та заповнила нічне повітря заливистим сміхом.

— Що сталося, ваша величносте? — усміхнувся Лаліор, мимоволі підхопивши жінку за талію.

Дивлячись йому в очі, королева дзвінко сміялася, раз по раз хапаючись за куртку чоловіка. Тієї миті вона зовсім розімліла, дозволяючи йому тримати себе.

— А знаєш… оце я щойно засміялася вперше в житті… — тихо та тепло промовила Королева кошмарів, потягнувшись тендітною рукою до світла, що пробивалося крізь туман від жовтого ліхтаря.

* * *

— Ваша величносте, ви…

— Годі, Рафтане, я ж просила звати мене на ім’я, — приязно підморгнула Королева снів.

Отак просто, без зайвих церемоній, вона легко схопила його за руку та побігла доріжкою через сад.

Йому було добре з нею.

Офіційна атмосфера між дослідником і білою королевою дала тріщину вже наприкінці першої зустрічі, а тепер офіціоз геть зник. Як виявилося, Королева снів не була любителькою науки, натомість мала великий хист до мистецтв.

— Це тут, — Королева снів зупинилася біля критої мармурової колонади у два ряди, що височіла посеред квітучого саду на березі річки. — Робота великого художника Аліверна Таюса — одного з небагатьох людей, допущених до Столиці, щоб залишити тут по собі щось особливе.

Зупинившись між колонами, чоловік завмер, не в змозі вимовити ані слова: із внутрішнього боку стоа була розмальована дивовижними картинами, які перетікали на мармурову підлогу та стелю. Це місце нагадувало казку серед великої казки під назвою «Столиця марева».

— Цікаво. А мені казали, ніби людей тут раніше ніколи не було.

— Це офіційна версія, — підморгнула королева, зайшовши всередину стоа. — Але особисто я допустила до Столиці кількох найвидатніших митців, аби вони залишили в моєму місті свій слід і щоб дати їм самим унікальний досвід, який розширить їхні горизонти та відкриє нові грані для творчості. Головною ж умовою для них було зберегти цей візит у таємниці. Завдяки своїй природі я знаю душу кожної людини, тож не сумнівалася, що вони триматимуть слово.

— Тобто, ти знаєш душу кожної людини?

— Так, — кивнула вона, тепло всміхнувшись, певно тому, що Рафтан нарешті звернувся до неї на «ти». — Усі мрії, сумніви, внутрішні конфлікти з причин, що переслідують їх наяву. Це те, з чим вони приходять до снів. Я ж Творець марева, джерело життя для породжень сну. У межах мого світу я можу читати, впливати та проникати в полотно реальності, хоч і не розумію особливостей його природи. Можу контролювати душі людей уві сні — зробити так, що вони спатимуть роками, потонувши у створених мною маревах, поки не помруть від старості. Можу полонити їхні душі й занурити в цей світ, залишивши тіла спати вічним сном. Душа кожного, хто спить, наче розкрита книга для мене. І тебе я також знала, Рафтане. Тому й вирішила впустити до Столиці.

Небеса, зорі та чарівні сади, зображені рукою великого художника… Дивлячись на Королеву снів, яка стояла посеред усієї цієї краси, чоловік зненацька зрозумів: чотири століття тому все це — кожну лінію, кожен мазок — Аліверн Таюс малював, уявляючи Аллірею у цьому казковому світі як дивовижне тло для неї.

— Рафтане? — ледь чутно прошепотіла біла королева, коли чоловік, наче заворожений, зробив крок до неї.

Він рухався, не думаючи, не спроможний усвідомлювати бодай щось, аж доки не опинився поруч із нею. Місячне сяйво переливалося на її косах, які гармонійно перетікали в малюнок на мармуровій підлозі. І Рафтан, не в змозі контролювати власне тіло, став на коліно, взяв до рук срібне пасмо та торкнувся його губами.

Минуло кілька секунд, перш ніж чоловік зрозумів, що дивиться в спантеличені очі білої королеви. Тієї ж миті він затремтів, а потім щодуху побіг геть, не обертаючись, поки ноги не підкосилися.

— Що я роблю? — прошепотів Рафтан сам до себе, безсило опустившись на землю під квітучою яблунею. — Як я можу так чинити? Вона ж знає, — несподівано гірко видихнув чоловік. — Знає про Каіріс і по суті сама ж мені про це щойно сказала!

* * *

Тут не було жодного вікна, але маленькі вогники, запалені поглядом Королеви кошмарів, вихоплювали з темряви кожен закуток. Цей кабінет був справжнім святилищем науки, її особистим маленьким храмом.

— То що таке ця твоя теорія Абсолютних воріт? — перепитав Деланатер.

— Висловлюючись метафорично — чарівні двері, крізь які можливо потрапити куди завгодно, — Королева кошмарів сіла в крісло поряд із чоловіком. — Колись давно дехто наштовхнув мене на цю думку, і я почала дослідження. Якщо мої висновки правильні, то існує ціла мережа світів, що обертаються навколо Великого Ядра. Це Ядро — вузол, який пов’язує всі реальності. Якби вдалося протягнути крізь нього енергетичну нитку, використавши як голку душу певної людини, то потім крізь вічко цієї голки, «тягнучи за нитку» індивідуально розробленими ритуалами, можна було б отримати доступ куди завгодно. Вільно переміщуватися в оболонках цієї реальності або навіть мандрувати в інші світи. Звісно, це все поки лише теорія, не підтверджена експериментами. Та й на те, щоб відкрити Абсолютні ворота, знадобиться просто небачена кількість енергії. До того ж не кожна душа для такого підійде, тут слід усе прораховувати залежно від обставин і способу, яким «протягуватиметься нитка»… Проте я вважаю це можливим. І, на щастя, я — підструктурне ядро світу снів — житиму стільки ж, скільки й цей світ. А отже, маю вдосталь часу для досліджень і пошуків джерела енергії.

— І які успіхи?

— Поки ніяких. Наразі я розглядаю дзеркала як ключовий інструмент у ритуалі для переходу з однієї площини в іншу. Але єдиний досі доведений до кінця експеримент дав зовсім неочікуваний результат.

— Який же? — поцікавився Деланатер, нахилившись ближче до співрозмовниці.

— Замість того, щоб служити дверима між двома площинами, дзеркало, схоже, стало дверима до свідомих та підсвідомих жахів, захованих у людській душі. І на відміну від кошмарів, призначення яких — виконувати роль жорстокого, але ефективного психолога, це дзеркало просто препарує душу, вивертає її навиворіт і вселяє жах, мета якого не допомогти, а зламати. Саме по собі це дзеркало — дуже цінний інструмент для досліджень, але в жодному разі недопустимо, аби воно потрапило в чиїсь руки. Таку річ не можна використовувати.

— Невже воно таке жахливе?

— Ти навіть не уявляєш наскільки.

— А можна подивитися? — несподівано запитав Лаліор із дивним запалом в очах.

— Ти що, жартуєш?

— Анітрохи. Я очолив групу, яка рушила вглиб саме земель кошмарів, хоча Рафтан і пропонував мені протилежний напрямок. Я не боюся страхів і труднощів.

— Коли так… воля твоя. Якщо ти цього бажаєш, я покажу тобі його. Але все-таки раджу відмовитися.

— Нізащо.

Глибоко вдихнувши, королева підвелася з крісла й повела чоловіка до невеличкої кімнатки, яку можна було б назвати комірчиною. Там не було нічогісінько, окрім чорних штор, які висіли, закриваючи стіну.

— Воно там, — повідомила Королева кошмарів. — Питаю востаннє: ти впевнений?

— Так, — підтвердив Лаліор. Зробивши крок уперед, він підняв завісу, за якою ховалося кругле дзеркало в чорній рамці.

Відображення симпатичного молодого чоловіка дивилося на нього зацікавлено та зосереджено, аж поки зіниці не розширилися від несподіваного жаху. Кілька секунд обличчя було кам’яне, тільки повіки здригалися. Незабаром можна було вловити, як сильно тремтять пересохлі губи. А потім Лаліор перелякано закричав, ніби весь його одяг горів і тіло спопеляв гострий жар. Чоловік хапався за голову, рвав волосся, кусав губи до крові, але не відводив погляд від дзеркала.

— Лаліоре, отямся, — перелякано вигукнула Королева кошмарів. Підбігши до чоловіка, вона схопила його за плечі й відтягла від дзеркала, яке одразу завісила. — Будь ласка, скажи що-небудь.

Деланатер сидів на підлозі, в його голові паморочилося, а до горла підкочувалася нудота. Він так само тримався за голову, а очі досі не мали осмисленості, але чоловік уже не кричав.

— Усе… здається… гаразд.

— Ти хочеш розказати про те, що бачив?

— Мабуть, — кивнув Лаліор. — Там була моя молодша сестра Кріміс. Коли мені було вісім, вона загинула через мене. Я підбив її побігти гратися до річки, де ми й посварилися. Під час бійки я штовхнув її, вона впала з обриву в річку й ударилася головою об камінь. Це її обличчя, коли вона лежала там, у холодній воді… Здавалося, вона нічого не розуміє, не може усвідомити, що ж сталося, і очі такі здивовані, скляні. А ще вода змиває з каменя свіжу червону кров, в якій плавно коливаються пасма її чорного волосся та легенька тканина білої сукні. Ми ж дружили, майже не сварилися! Я завжди її захищав, завжди з усім допомагав. І вона дуже любила мене, свого братика. Тоді я одразу побіг до неї, виніс на берег. Розумів, що вона мертва, що її не врятувати — потилиця провалювалася під моїми пальцями. Але я все одно кликав її, просив прокинутися. І в тому клятому дзеркалі я ніби дивився на все це знову, аж поки обличчя моєї сестри не змінилося на інше — обличчя дівчинки щонайбільше дванадцяти років. Схлипуючи, вона помирала на моїх руках, але із заплющених очей замість сліз текла кров. На мить її повіки піднялися, і я побачив, що очей немає — їх, здавалося, хтось вирвав! Ця дитина тягнулася до мене знесиленими руками, шепотіла слова, які я не міг розібрати, і ні на мить не припиняла плакати. Та щонайгірше… я не просто бачив усе це. Кожна мить, яка розтягнулася на кілька годин, була жахливо реальною. Воно проникало в мене, роздирало зсередини, ніби я проковтнув скаженого звіра. Мертве обличчя Кріміс снилося мені щоночі кілька місяців, та й досі я іноді бачу це, але ті кошмари… Здавалося, вони забирали біль, допомагали впоратися з ним, розрядити запалений розум. А те, що я побачив у цьому дзеркалі, було зовсім іншим. Воно хотіло розтоптати мене, роздерти на шматки, залити кислотою.

— Я ж казала, — безсило прошепотіла Королева кошмарів, щосили стискаючи долоню чоловіка. — Це дзеркало жахливе, і я досі не знищила його лише тому, що не дослідила до кінця. Не варто було показувати його тобі.

— Ні, все добре. Я ні про що не шкодую.

— Це ти серйозно?

— Так. Я не та людина, яка пасує перед труднощами. Інакше я б не повів групу до земель кошмарів і не зустрів тебе.

— Ти неможливий, — тепло всміхнулася вона з легкою іронією.

— Знаєш, а я щойно зрозумів… Це ж ти вперше назвала мене на ім’я, — несподівано схопився Лаліор, спіймавши погляд великих чорних очей.

Вона рухалася дуже швидко та граційно. Один порив — цього було достатньо, аби Лаліор Деланатер відчув кислувато-солодкий смак м’яких червоних губ і дотик рук, які обійняли його та міцно вхопилися за грубу шкіру куртки.

— Якщо ти не заперечуватимеш, я називатиму тебе так ще багато, безмежно багато разів, — прошепотіла чорна королева, на мить розірвавши поцілунок, щоб одразу ж знову розчинитися в ньому.

* * *

Це був просто порив, хвилина слабкості, але за цю мить вони проминули точку неповернення. І коли дурман трохи відступив, перед очима Рафтана з’явилося обличчя Каіріс, його нареченої. Тієї самої дівчини, уваги якої він добивався кілька місяців. А потім іще рік поклав на те, аби довести її високопоставленому батькові, що він гідний його улюбленої доньки. На момент заручин вона кохала його безтямно, понад усе на світі. Вона чекала його пробудження у світі наяву…

У той час, як він цілував Королеву снів.

— І що нам тепер робити? — прошепотіла Аллірея, певно, прочитавши все в його очах.

— Не знаю. Можливо, забути про це? Просто вдавати, ніби нічого не було, та бачитися лише на офіційних заходах?

— Мабуть, так буде краще, — вимовила жінка, ковтаючи клубок у горлі. — А ти зможеш?

Настала абсолютна тиша.

— Ні, — нарешті сказав чоловік.

— І я ні.

— То й нехай, — видихнув він, захопивши її губи відчайдушним поцілунком. — Зрештою, це ж лише сон, — пошепки додав Санкор.

* * *

Парк, яким вони гуляли вдвох, коли Лаліор прибув до Столиці кошмарів, був оповитий густим туманом так само, як і тієї ночі. І від того здавалося, що час удалося повернути назад, тож до розлуки іще майже чотири місяці, а не лічені хвилини.

— Присядьмо, — запропонувала Королева кошмарів, намагаючись удати невимушеність

— Так, звісно, — кивнув Лаліор, зупинившись біля найближчої лави. — Ти… — збиваючись, прошепотів чоловік, відчуваючи, як тремтить її рука.

— Нічого, — натягнуто всміхнулася вона. — Просто трохи прохолодно.

— То ходи сюди, зігрію, — зітхнув він і з усією ніжністю пригорнув кохану до себе.

Королева кошмарів гірко заплакала.

— Не йди. Будь ласка, не йди, — безнадійно вирвалося в неї.

— Якби ж я міг… Навіть не уявляю, як я житиму без тебе. Після того, як ти скажеш мені «Прощавай» і ми розійдемося назавжди.

— Ніколи, — гарячково прошепотіла Королева кошмарів. — Я ніколи не попрощаюся з тобою. І я не просто не забуду тебе, я буду з тобою, що б не сталося. Що б не довелося зробити заради того, аби розділити з тобою долю, я зроблю це.

* * *

— То ти зараз прокинешся? — прошепотіла Аллірея побілілими губами.

— Так, за кілька хвилин, — тихо відповів Рафтан.

Стиглі яблука, які звисали з міцних гілок, наповнювали повітря міцним солодким ароматом. Зненацька подув вітер, і одне яблуко, зірване його поривом, упало та розбилося. Приємний запах яблучного соку залоскотав ніздрі.

— Пробач за те, що я впустила вас до Столиці.

— Не треба вибачатися, я був щасливий.

— Я теж. За це і прошу пробачення, — зітхнула жінка. — Утім, це ж був лише сон, ніхто ні в чому не винен. Ти прокинешся та житимеш наяву з тією, хто чекає на тебе там. А я залишуся тут, просто сном. Проте… я все одно хотіла б дещо тобі дати, — прошепотіла вона та розкрила стиснутий кулак. На долоні лежала срібна каблучка. — Як захочеш згадувати мене.

— Тобто?

— Якщо ти зараз візьмеш її, то вона залишиться у твоїй руці, коли прокинешся, — пояснила біла королева.

— Хіба таке можливо? Перенести предмети зі світу снів до світу наяву?

— Можна сказати, що неможливо, — сумно всміхнулася вона. — Але це не предмет зі світу снів. Я віддаю тобі свою Обітницю.

— Що ти маєш на увазі, Алліреє?

— Якщо двоє по-особливому зв’язані, то у світі снів можна відділити від себе частинку душі та передати її тій людині. Для цього Обітниці надають матеріальної форми ювелірної прикраси. Ця форма буде віддзеркаленням тієї людини, якій ти її віддаєш, і вашого зв’язку. І коли той, кому ти віддаси свою Обітницю, прокинеться, то триматиме цей предмет у руках. Ніхто на світі, навіть наймайстерніший чарівник, побачивши Обітницю, ніколи не зрозуміє, що це насправді. Усі бачитимуть звичайну коштовність. Проте для того, кому Обітницю віддали, вона стане якорем. Бо це частина душі того, хто відчуває з тобою і тільки з тобою ту незриму нитку, яка пов’язує вас двох. Лише один-єдиний раз у житті можна віддати комусь Обітницю або прийняти її. То ти візьмеш це?

— Звісно, — прошепотів Рафтан, беручи срібну каблучку. — Але що, коли я також хочу залишитися тут? Ти ж казала, що можеш зробити так, аби людина спала вічно й не прокидалася. А чи можеш ти…

— Зробити це з тобою? На жаль, ні. Той препарат, який ви прийняли, аби заснути на шість місяців, не дасть мені змоги це зробити.

— У такому разі залишися, будь ласка, моїм сном, — проговорив він, проковтнувши клубок у горлі. — Хіба погано іноді бачити в сновидіннях казкову білу Королеву — чарівну, чисту та прекрасну?

— Чисту? — гірко засміялася жінка. — Чисту? Рафтане, я закохалася в чужого чоловіка та свідомо відбила його в законної нареченої. Хай навіть уві сні, але це перетворює мене на бридку, гнилу егоїстку, у якій не лишилося нічого схожого на чистоту.

— Зрештою, це не наша вина, що я її зустрів раніше за тебе.

— Однаково так буде несправедливо.

— Хіба через сни може мучити сумління? Ти ж сама хочеш цього.

— Хочу.

— Тоді, будь ласка, снися мені знову й знову, ще багато разів… Обіцяєш?

— Обіцяю… — ледь чутно промовила Аллірея, не стримавши сльози.

* * *

Усе навколо заполонив білий шум. Здавалося, цілий світ перетворився на розлючений бджолиний вулик, який невгамовно гудів і майорів перед очима. За ним заховалося все: літній сад, Королева снів, Рафтан Санкор і світ по той бік реальності. Ніби привид, що простягав руку крізь імлу, перед моїми очима непевно виступили обриси тонкої надламаної білої гілочки. Серед усіх гілок дерева Застиглочасся я чомусь тягнулася саме до неї, доки шкірою не відчула її холодний дотик.

— І чому ж це ти така похмура? — лукаво спитала вдягнена в чорне жінка з довгим червоним волоссям. Її очі теж були червоними, а губи кольору калини розтягнулися в хитрій усмішці. На шиї ж висів ланцюжок із маленьким мідним ключем.

— Тому що досі не впевнена, що вчинила правильно, — вимовила Королева кошмарів, тримаючи руку на великому животі. Вона непорушно сиділа в кріслі біля вікна, звідки відкривався дивовижний краєвид на велетенське сонячне місто з річковим портом, що жило своїм бурхливим життям.

— Та невже, ваша величносте? — гмикнула жінка, прихилившись до підвіконня.

— Аллірея мала рацію, мене не повинно тут бути, — прошепотіла чорна королева. — Я відчуваю це, щось піде не так. Станеться дещо жахливе. Значно жахливіше, ніж сам факт законів світобудови, які я порушила, перейшовши до світу наяву.

— Не стану запевняти, ніби це не так, — знизала плечима та.

— Тоді чому ж ти… Чому намовила мене зробити це?!

— Спокійніше-спокійніше, серденько, тобі ж не можна хвилюватися, — усміхнулася жінка, і від цієї інтонації Королева кошмарів лише сильніше стиснула кулаки. — Як я вже казала під час наших двох попередніх зустрічей, це було потрібно. І твої експерименти зі створення Абсолютних воріт, і твій перехід до світу наяву, і решта, що має незабаром статися. Іноді таке буває: заради великої справи дечим доводиться жертвувати.

— Але навіщо?

— Бо будь-яка зброя має бути загартована, — проговорила жінка несподівано холодно. І здається, лише зараз зняла глузливу маску та почала дивитися на свою співрозмовницю всерйоз. Від цього тону, цього виразу обличчя навіть у Королеви кошмарів шкірою пробіг мороз. — Коли ж іде мова про зброю проти найстрашнішого, що можна собі уявити, то й гартувати треба жорстко. А ще довго, дуже довго. Мільйони прожитих життів у мільйонах світів. Мільйони епох. Мільйони стежок і рішень. Більше тобі сказати я не можу. Але в одному не сумнівайся: ти вчинила правильно, коли обидва рази довірилася мені та спочатку розпочала свої дослідження, а потім закінчила їх, незважаючи на ціну: порушені закони світобудови, розчинене Світове Дерево, випадкові жертви під час експериментів… Усе одно скористалася результатами, аби опинитися тут, у світі наяву. І за це ти отримала те, чого бажала понад усе. Так, не стану приховувати: за твій вибір і тобі, і тим, кого ти любиш, і цілому твоєму світові доведеться дуже дорого заплатити. Проте ця ціна буде сплачена не даремно.

— А чи ти в цьому впевнена? — прошепотіла чорна королева. — Упевнена, що справді не даремно?

— Ні, не впевнена, — знизала плечима жінка. — Ніхто ніде та ніколи ні в чому не впевнений, ми лише шукаємо шляхи та способи, намагаючись зробити все, що можемо. І мені також невідомо, чи все вдасться. Зрештою, я ж просто Ключниця, — підморгнула вона та зірвала з шиї ключа…

Спалах. Білі гілки.

У голові все плуталося. Це відчуття… щось ніби перегукувалося в моїй пам’яті, проте я не могла зрозуміти, що ж саме.

Аж раптом бліді тремтливі пальці, схопивши мою руку, підвели її до однієї з білих гілок…

Падав сніг. Віддалений садовий ліхтар непевно освітлював жінку, яка сиділа серед заметів у зимовому саду. Тіні голих дерев, немов чудовиська, обступили її з усіх боків, де-не-де хапаючись за спідницю легкої блакитної сукні.

Її сірі очі нагадували вологе скло. На колись охайно закучерявленому білявому волоссі лежали великі снігові пластівці. Побілілі від морозу пальці стискали олівець, тремтливо виводячи літери на білому папері зім’ятого щоденника, а пересохлі губи, схлипуючи, шепотіли кожне написане слово:

— Я б дуже хотіла запитати в нього: «Чому це не я?» , але не буду. Безглуздо та жалюгідно. Він став не таким. Можливо в його тіло повернулася зовсім інша душа, а мій Рафтан просто загубився десь там, серед сновидінь? Краще я віритиму в це… я б так хотіла в це вірити. Його очі такі чужі, я більше не бачу в них того тепла, з яким він дивився на мене колись. Навіть зараз, у цьому саду, в легенькій шовковій сукні, мені тепліше, ніж поруч із ним. Надто коли він тримає мене за руку… коли ж він робив це без рукавичок востаннє? Невже йому неприємно торкатися моєї шкіри? І найгірше… я розумію, що сталося з ним там. Просто хтось забрав його в мене. Ніхто з його експедиції нічого мені не говорить, але їхні очі достатньо красномовні. Вони знають ту, кому тепер належить його серце, і мовчки співчувають мені. Знають, до кого він тікає, засинаючи кожної ночі. Знають, чому він так не любить прокидатися. Нещодавно негода змусила його переночувати в кімнаті для гостей у нас удома, і серед ночі я пробралася до нього, аби поглянути, як він спить. Це обличчя… він був такий спокійний, усміхнений, просто світився від щастя та щось шепотів. А потім я ненароком зачепила підсвічник і розбудила Рафтана. Його очі, коли він, вирваний зі сну, побачив мене, я вже ніколи не зможу забути. Тієї миті в мене не лишилося сумнівів. Я не знаю, хто та жінка. Певно, ніколи не дізнаюся… але він уже не буде моїм. Стільки часу минуло… він обіцяв, що після експедиції ми одружимося. Проте після того рік за роком називає причини, через які весілля необхідно відкласти. Усі вони дуже вагомі, усі ті справи дуже важливі. І не дивно, адже тепер я для нього чужа людина. Чому? Чим я це заслужила? Навіщо я взагалі…

Сніг падав і падав, замітаючи дівчину, яка лежала на холодній білій ковдрі, та знесилено виводила в щоденнику нові рядки. Сльози на щоках швидко перетворювалися на крижану скоринку.

— Панно Каіріс! — пролунав переляканий жіночий голос. Заскрипів сніг, і за мить до дівчини підбігла служниця. — Лишенько, панно, що ж ви тут робите? — перелякано заголосила вона. Не гаючись, зняла з себе кожух, загорнула в нього знесилену дівчину та почала розтирати побілілу шкіру. — Агов, сюди, мерщій!

Одразу збіглося кілька чоловік, схопили бідолаху та швидко понесли до великого маєтку. Ніхто не звернув уваги на покинутий щоденник, який все більше засипало снігом.

— Доню, що сталося? — стурбовано вигукнув чоловік із посивілим, колись темним волоссям. Щойно її занесли до будинку та поклали на м’яку канапу, прислуга побігла по теплу воду та ковдри.

Переляканий батько турботливо розтирав пальці улюбленої доньки, говорив до неї, молив про щось Стихії… Але дівчина не відповідала. Просто дивилася скляними очима на своє відображення у великому потрійному дзеркалі, що стояло навпроти неї. Лише на мить її зіниці розширилися, а потім, знесилена та змерзла, вона зомліла.

Щось відштовхнуло мене, і я не відразу зрозуміла, в чому справа. А потім побачила перелякану білосніжну красуню, яка силоміць відтягнула мене від дерева Застиглочасся.

— Ви… — шоковано видихнула я.

Зустрівшись зі мною поглядами, Королева снів завмерла, а потім розвернулася та щосили побігла геть.

— Стривайте! — відчайдушно закричала я, але жінка вже розчинилася в непроглядній темряві. А я відчула, як невідома сила потягла мене вгору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Шантаж

— Тепер мені справді дещо зрозуміло, але білих плям все одно лишається надто багато, — сказала я, коли ми з Ламірою зачинилися в надійно захищеному від підслуховувань кабінеті.

Я була певна, що проспала кілька діб, спостерігаючи за експедицією. Але за словами генерала-рабині, насправді перебувала наодинці із записами снів лише чотири години. І щойно отямилася, дракониця вивела мене зі свого будинку поспіхом, тишком-нишком, ніби допомагала втекти вуличному крадієві, який обніс царські покої.

До світанку лишалося зовсім трохи, та я не могла навіть думати про відпочинок перед майбутньою дипломатичною зустріччю. Єдине, що зараз мало значення, — розказати Ламірі все, що було в записах.

— Якщо не зважати на деякі вельми цікаві моменти, що стосуються досліджень Королеви кошмарів, то майже всі події, зафіксовані в записах снів, описані в літописі Санкора, — зосереджено сказала я. — Проте в доволі, я б сказала, цензурованій формі. Рафтан Санкор дуже детально описав суто науковий фактаж експедиції, але повністю залишив за кадром людський чинник. Та головне — тепер мені зрозуміло, як саме Вадим змусив Королеву кошмарів працювати на себе. Точніше, йому й змушувати не довелося, усе саме впало йому до рук ще за народження. Раніше я цього не помічала, бо бачила того чоловіка в снах у старшому віці, з бородою чи густою щетиною. А Вадим був зовсім хлопчиськом. Але тепер хлопчина підріс, а я побачила поголену та більш «ранню версію» засновника алхімії.

— Тобто? — здивовано спохмурніла Ламіра. — Я не розумію, що ти верзеш…

— Наш Вадим, ніби дві краплі води, схожий на Лаліора Деланатера. Ось чому Королева кошмарів виконує найменшу його забаганку; ось чому вона, відчиняючи Абсолютні ворота, зробила так, аби проріху було пробито саме до нашого рідного світу. Якимось дивом вона дізналася, знайшла, зрозуміла, відчула, що там народився він, і вирішила будь-що перетягти його до себе, аби вони знову були разом.

— Гадаєш, Вадим — реінкарнація Деланатера?

— Сумніваюся, але зовні вони геть однаковісінькі. І схоже, наш любий друг успішно цим користується.

* * *

Переглядаючи записи сну, я й сама спала. Проте цей сон не приносив відпочинку, тільки більше втомлював. Тож після повернення до посольства мені страшенно хотілося подрімати, але розпорядок дня не відповідав моїм бажанням.

— Алісо, вимітайся звідси, візник уже чекає, — повідомила Ламіра, увійшовши до кабінету, де я саме допивала велику чашку міцної кави.

Тепер, коли ми дісталися записів і я переказала побачене Ламірі, стало значно спокійніше. Залишилося просто дочекатися нагоди, аби дати Ларгусові сигнал організувати наш відхід із цієї жахливої країни. От лише пригнічувало те, що цей ризик приніс значно менше користі, ніж ми сподівалися. Звісно, коли доля світу висить на волосині, важливою є кожна крихта інформації. Проте з побаченого в записах… Хоч там і було чимало історично важливих свідчень, але, по суті, майже й не знайшлося нічого такого, що могло б допомогти здолати Королеву кошмарів зараз. Тому питання того, чи варта була гра свічок, залишалося відкритим.

— А де Ковата? Невже всю ніч читала й досі спить? — позіхнула я.

— Вона сьогодні не з нами, — повідомила Малісса. — Схоже, отримала тепловий удар сьогодні вночі, коли, лягаючи спати, вкрилася надто теплою ковдрою… А я ж їй казала, щоб не брала нічого теплішого за бавовняне простирадло.

— Тобто вона з нами не поїде? — буркнула Ламіра.

— Ні, — відповіла Малісса. — Їй геть кепсько. Я принесла їй холодної води та розчин для компресів, за кілька годин їй має стати краще. Але поки що варто полежати.

— Ну, коли лікар так каже, то якось упораємося з двома перекладачками, — знизала плечима я і, не бажаючи спізнюватися на зустріч, першою пішла до карети.

* * *

— Знаєш, мені це не подобається, — проговорила Малісса, коли ввечері я зайшла навідати Ковату. — Вона ще вчора ввечері мала б прийти до норми, проте їй тільки гірше стало.

— «Не подобається» — це ще м’яко сказано, — зітхнула Ламіра, увійшовши слідом за мною. — Маліссо, а ти певна, що правильно її лікуєш? Останніми днями ти сама на упиря схожа, може, тому щось і наплутала?

— Коли мова йде про такі прості недуги, як тепловий удар, я й уві сні правильне лікування призначу, — заперечила дівчина, хоча й справді була дуже млявою, навіть заслаблою. — Якщо це тепловий удар…

— Отож-бо, — перервала Ламіра. — Якщо це справді тепловий удар. Саме клятий тепловий удар, а не щось інше, — напружено додала мавка.

На кілька секунд повисла тиша, яку розрізали слова Ламіри:

— Маліссо, ти ж маєш тямити, коли мова йде про отруту.

— Певною мірою, — прошепотіла дівчина з кам’яним обличчям. — Але у випадку Ковати усе має вигляд звичайного теплового удару. Тільки лікування від теплового удару не допомагає. Та й навіщо комусь труїти перекладачку?

— Можливо, як попередження. Вони знають, що ми щось рознюхували. А ще їм потрібна ти, — нагадала я, не змигнувши оком. Про всяк випадок ми вирішили не розказувати Маліссі, що насправді ціль даранців — Ламіра.

— Але якщо так, то все зовсім погано, — запанікувала знахарка, не в змозі стримати тремтіння в заслаблих руках. — Із отрутою даранців не впорається ніхто, крім них самих. Я не Фандора, лише звичайна вчорашня випускниця, яка була посередньою студенткою. Є способи провести аналіз крові, я можу спробувати виявити отруту. Та не певна, що мені це взагалі вдасться, тим паче вчасно.

— А ти постарайся, бо однаково робити нічого, — прошипіла Ламіра. — Якщо ми підемо до даранських лікарів, то вони понадривають собі пуза зі сміху.

— А раптом вони допоможуть? — я замислилася, кусаючи губи. — Що, коли Ковату насправді ніхто й не труїв? Може, її якийсь тутешній жук укусив і місцевий лікар зуміє поставити її на ноги? Не можна відкидати таку вірогідність, хай навіть вона здається нам мізерною.

— Так-так, не варто відкидати й бісові дива, — погодилася Ламіра. — Тоді Маліссо, займися аналізом крові. Ми ж викликаємо лікаря.

* * *

Не те щоб результат нас сильно здивував, але принаймні чимало розізлив. Оглянувши Ковату, лікар співчутливо похитав головою, повідомивши, що нічого не може сказати. А коли йшов, то, ніби знущаючись, порадив давати хворій охолоджені фруктові соки, аби підживити заслаблий організм.

Малісса й досі возилася з аналізом крові, проте результату так і не було.

Перекладачці ж тим часом ставало все гірше. Спочатку вона стогнала, а потім взагалі перестала реагувати. Просто лежала, витріщаючись у стелю, та час від часу провалювалася в короткий неспокійний сон.

Урешті-решт, коли Малісса вже натомилася так, що не могла склянки в руках тримати, ми відпустили її спати. Самі ж погодилися чергувати біля хворої. Я була першою. Мені пощастило, бо час мого чатування минув доволі спокійно. Проте за кілька хвилин до того, як мене мала змінити Рамісі, дівчина почала борсатися та щось знесилено бурмотіти.

Ідучи нарешті спати, я відчувала абсолютне мерзенне безсилля. Знала точно: ми не тільки не можемо нічого зробити самі, у нас навіть можливості немає покликати на допомогу круків. Я встигла переконатися, що всю нашу пошту перехоплюють. Якщо в листах знайдуть щось небажане, то їх або не випустять за межі Мескіли, або перепишуть, досконало копіюючи почерк і змінюючи деякі небажані деталі. Те саме стосувалося й просторових хустин, тож передати послання за їхньою допомогою теж не вийшло б.

Але найбільше мене лякало усвідомлення того, що вони могли б зробити це з кожною з нас. Будь-якої миті, лише забажавши. І всі наші спроби убезпечити себе, всі відмови від охорони та параноїдальні перевірки були безглузді.

* * *

Коли зранку я повернулася до кімнати хворої, то вже не могла стримати тремтіння рук: спітніла, бліда, наче крейда, Ковата нерухомо лежала на ліжку та дивилася в стелю. Лише повіки, що час від часу опускалися, свідчили що вона досі жива.

Малісса ж, роблячи аналізи крові, була настільки виснаженою через нервове напруження, що весь час щось випускала з рук чи розбивала.

— Чому в найвідповідальніші моменти від мене так рідко буває хоч якась користь? — не витримавши, заплакала дівчина та впала в крісло.

— Маліссо, витри шмарклі, — суворо прогарчала Ламіра, схопивши подругу за плечі. — Зараз тільки ти можеш їй допомогти, второпала? Серед нас ти єдиний медик. Зберися, трясця твоїй матері!

— Так, я знаю, — схлипнула знахарка. — Просто так руки трусяться, і голова обертом іде… все це занадто…

— Розумію, моя кицюня. Але це саме той випадок, коли необхідно пересилити себе і спочатку зробити діло, а вже потім рюмсати.

У відповідь Малісса витерла сльози та спробувала встати, але одразу ж упала в крісло.

— Я посиджу кілька хвилин, прийду до тями, а потім продовжу, — затинаючись, промовила вона.

Поки Малісса збиралася з силами, самі ми завмерли, спостерігаючи за нею. Аж раптом закалатав дзвіночок, сповіщаючи про гостей біля воріт. Не задумуючись, Ламіра пішла відчиняти. Я поспішила за нею.

— Доброго дня. Як ваші справи? — приязно поцікавився Сувор Івінов, переступивши поріг.

— Не найкраще, — випалила я, усвідомлюючи, що цей чоловік чудово знає, як у нас справи.

— А що сталося? — запитав гість із показною чемністю.

— Одна з наших перекладачок захворіла, їй зовсім зле, — напружено відповіла Ламіра, вгризаючись у нього поглядом.

— Це недобре, наші хвороби дуже небезпечні для немісцевих, — охнув Івінов. — До лікаря зверталися?

— Так, викликали з найближчої лікарні. Але той вилупок не допоміг. Порекомендував її холодним соком напувати, — прогарчала мавка на межі зриву.

— Звісно, що не допоміг. Той лікар — звичайнісінький дурник, який нічогісінько не тямить і хіба кашель зможе вилікувати, — криво посміхнувся чоловік. — Тут, у Мескілі, є лікарі значно талановитіші — найкращі в країні, а може, й у світі. Один із таких — мій сімейний лікар. Він би точно допоміг панні перекладачці, проте до нього не пробитися. Звісно, я можу його попросити, але він певно відмовиться.

— Попросіть, будь ласка, — напружено промовила я, чудово усвідомлюючи, що просто так він нічого не зробить.

От тільки що ж він захоче взамін?

— Обов’язково попрошу, — пообіцяв Івінов, підло примружившись.

Аж раптом нашу розмову перервали грюкіт і перелякані крики з другого поверху. Перепросивши, ми з Ламірою щодуху помчали до кімнати, де залишили з Коватою Маліссу та перекладачок. Але коли добігли, хвора дівчина лежала нерухомо, лише частіше кліпаючи.

— У неї стався напад, — Малісса знесилено сиділа на підлозі. — Кілька секунд вона билася в ліжку, наче одержима. Алісо, Ламіро, я не знаю, що робити, — у розпачі заплакала дівчина.

Стиснувши кулаки, Ламіра вийшла з кімнати. Коли ми повернулися до вітальні, то застали Івінова у м’якому кріслі.

— Перепрошую, перекладачці погіршало, — випалила вона, щосили стримуючи гнів.

— Лишенько, бідолашечка, — зітхнув шубін із показним співчуттям. — Тоді не буду вас надто затримувати, поговоримо про справи згодом.

— Так, звісно, — процідила я.

— До речі, панно Забара, ви неймовірно чарівні, — несподівано широко всміхнувся чоловік. — Увесь цей час я просто очей звести з вас не можу, ви мене безнадійно полонили. То чи не погодитеся ви стати моєю дружиною?

— Що? — оторопіла Ламіра. — Вибачайте, проте, на жаль, я…

— Якби ми одружилися, тоді мені, ймовірно, вдалося б умовити того лікаря знайти трохи часу заради близької подруги моєї любої дружини.

Цієї миті я фізично відчула, як з-під моїх ніг вибили землю. Та ще важче було уявити, що ж відбувалося зараз у свідомості самої Ламіри. Мавка ніби застигла тієї миті, коли її наскрізь пронизала крижана стріла. Здавалося, час для неї зупинився, і це відчуття було настільки сильним, що коли вітер, залетівши у вікно, торкнувся її волосся та сукні, їх легенький рух здався чимось неприродним.

Їм потрібна Ламіра. Увесь цей час їм була потрібна саме Ламіра. І ось тепер вони шантажують її, погрожуючи вбити нашу перекладачку? Хочуть отак просто отримати нащадка тигрів, уклавши шлюб, після чого вона перейде в їхню юрисдикцію як піддана Дарани?

— Я в жодному разі вас не кваплю, — додав Івінов, хитро посміхаючись. — Ви можете думати над відповіддю, скільки вважатимете за потрібне. Я ж мушу відкланятися, удачі вашій подрузі.

Ламіра була настільки шокована, що навіть не зреагувала, коли Сувор узяв її за руку і торкнувся губами. Потім він пішов і за ним зачинилися двері, але заціпеніла дівчина так і стояла на місці.

— Я не можу залишити її помирати, — нарешті прошепотіла Ламіра.

— Але якщо вони отримають тебе, помре значно більше.

— Щодо більше — це ще залежить від того, як складуться обставини. Проте Ковата помре тут і зараз.

— Тільки не здумай тут жертвувати собою, — я розлючено схопила подругу за плече. — Коли таке трапляється, в жодному разі не можна піддаватися на шантаж.

— Знаю і не збираюся цього робити. Але що ти пропонуєш? Сидіти склавши лапки?

— У мене є одна думка, — збиваючись, прошепотіла я на вухо Ламірі. — Ми фактично зробили те, заради чого сюди приїхали. Тож усю нашу делегацію можна евакуювати. І нехай ми не можемо надіслати листа з проханням про допомогу, але ж можна подати сигнал тривоги з посольства.

— А тепер поміркуй щодо наслідків для Ануари, — Ламіра скрипнула зубами. — Із поточною політичною ситуацією це може спровокувати що завгодно, аж до оголошення війни. Трохи раніше, ніж планували даранці, але для них це буде значно меншою проблемою, ніж для нас. Просто уяви: посли подають сигнал тривоги… Трясця, Алісо, в Ануарі навіть мобілізацію провести не встигнуть, коли прикордонні поселення вже вщент спалять. Стосунки Ануари та Дарани надто крихкі. Чому, гадаєш, усі попередні посли терпіли, стиснувши зуби, та вирішували рад-ше здохнути до біса, аніж скористатися сигналом тривоги?

— Вибач, твоя правда. Іще варіанти: я вже дала знак начальникові нашої охорони, — зашепотіла я. — Можливо вона знайде нагоду таємно зустрітися зі мною і допоможе зорієнтуватися. Аби ми мали більше часу…

— Якого часу? — не витримавши, вголос простогнала дівчина. — Ковата помирає, невідомо…

— Ковата вже померла, — несподівано пролунав голос Тафіни, яка нерухомо стояла біля входу до вітальні.

Мені здалося, що я щось недочула. І замість того, щоб якось відреагувати, просто стояла, кліпаючи очима, а Ламіра зірвалася з місця та побігла до сходів. Не можу сказати, що я отямилася, але бажання побігти слідом переважило.

— Як же так? — почула я голос подруги, перш ніж увірвалася до кімнати.

Ковата лежала на ліжку в перекрученій, до неможливого неприродній позі. Руки судомно стискали зіжмакані простирадла. Пожовкла шкіра була вкрита липким потом, а скляні очі спрямовані в стелю.

Прямо біля ліжка, опустивши голову, плакала Малісса. Рамісі ж сиділа в кутку, перелякано вчепившись пальцями за власні плечі, і щось бурмотіла.

Дивитися на все це було страшно, але я заклякла і не могла навіть відвести погляд. Їдучи сюди, ми знали, що ризикуємо життям, та я, схоже, все одно не була готова втратити когось зі своїх людей. Надто цю дурненьку жваву дівчинку, яка просто хотіла пригод.

* * *

— Незабаром ми спорядимо ескорт, аби доставити тіло вашої перекладачки на батьківщину, — Сувор звично показово чемно всміхався.

За офіційною версією, пан Івінов уже надіслав до Ануари листа, повідомивши про трагічну смерть перекладачки через якусь місцеву хворобу, яка проявилася нетипово, тож лікар не зумів її вчасно діагностувати. Але ніхто не сумнівався, що ніякого листа ніхто нікуди не писав. Вони чудово розуміли: щойно Ларгус дізнається про те, що сталося з Коватою, нас негайно заберуть назад до Ануари. Тому єдине, що нам залишалося, — це вдавати, ніби не бачимо ґратів клітки.

— Дякуємо вам за допомогу, — силувано вимовила я, стискаючи кулаки.

— Іще, панянки, дуже раджу вам навідатися до лікарні на обстеження, — несподівано сказав Сувор, коли ми вже зібралися йти з його кабінету. — Раптом ви також заразилися?

— Навіть якщо так, ваші ж лікарі однаково не змогли нічого діагностувати, — я насупила брови.

— Це дивлячись які лікарі, — підло посміхнувся Івінов. Я зрозуміла, на що він натякає та чого бажає взамін, і мені це вкрай не сподобалося.

— Дякуємо за турботу, — холодно відрізала я і, перш ніж хтось сказав хоч слово, схопила Ламіру за руку та потягнула її за собою. Раптом за нашими спинами пролунав глухий стукіт.

— Лишенько! — сплеснув у долоні чоловік.

Обернувшись, ми на мить завмерли, а потім кинулися до зомлілої Малісси, яка лежала на підлозі.

— Що з тобою? — перелякано закричала я, намагаючись привести подругу до тями.

— Чогось погано стало, — знесилено відповіла дівчина. — Не зважай, мабуть, просто тепловий удар, сьогодні так спекотно, — прошепотіла Малісса.

І я ледь утрималася на ногах.

— Дідько, як ми могли раніше цього не помічати? — знервовано видихнула я. — Увесь цей час… Малісса завжди жалілася на те саме, що й Ковата. А тепер теж злягла, нібито від теплового удару. Її також…

Звісно ж. Мене здивувало те, що Івінов прийшов зі своїм сватанням, коли Ковата вже була на смертній постелі і її однаково не встигли б урятувати. Надто пропонував Ламірі обміняти своє життя на дівчину, яку вона заледве знала. І як же ми не подумали, що під «близькою подругою» він мав на увазі Маліссу?

— Кепські справи, — зітхнула Ламіра з виглядом, який лякав мене навіть більше за хворобу Малісси. Її очі… Вони свідчили, що дівчина вже все вирішила. — Ковата померла за два з половиною дні після того, як злягла. Навряд чи із Маліссою в нас буде більше часу. Отже, якщо ми хочемо її врятувати, я маю негайно вийти заміж за Івінова.

— Ти цього не зробиш, тільки не ти, — заявила я і перемістилася до кімнати із кнопкою тривоги.

Здається, Ламіра зрозуміла, що в мене на думці, та перенеслася слідом. Але перш ніж вона мене зупинила, я вже натиснула заповітну кнопку і завмерла.

— Вона не працює, — прошепотіла я побілілими губами. — Кнопка, що мала подати сигнал тривоги, просто не працює.

— Здається, наші даранські друзяки вирішили перекрити нам усі можливі шляхи для відходу.

— Послухай, ми…

— Я зроблю це, — перервала мене дівчина. — Вони дали зрозуміти, що не жартують і готові вбивати. Ковата, Малісса… а потім Тафіна, Рамісі та ти. Ці люди не зупиняться, поки я не здамся. А я не дозволю, щоб усі ви помирали через мене.

— Ти хоч розумієш, що вони готують для тебе дещо гірше за смерть? — просичала я нерівним від гніву голосом.

— Трясця, ми з тобою разом слухали її розповідь, — відсторонено промовила Ламіра. — Але зараз ідеться про ваші з Маліссою життя. Можете ненавидіти мене за те, що я зроблю, але мого рішення це не змінить, — твердо заявила дівчина.

Цей погляд дав зрозуміти, що тепер вона не відступить і будь-якою ціною не дозволить собі завадити.

* * *

— Алісо, якого дідька? — прошипіла Каміласса, увірвавшись до кабінету в посольстві. На столі лежало запрошення на весілля Ламіри та Сувора, яке відбудеться завтра ввечері.

— Нас позбавили можливості зв’язатися зі своїми та дали зрозуміти, що перетруять одна за одною, якщо Ламіра не вийде заміж за Івінова. А далі взяла гору впертість Ламіри, — процідила я крізь зуби.

— Так, про двох отруєних я вже чула, — кивнула дракониця, сівши в крісло навпроти. — Але те, як вирішила вчинити твоя подружка, це взагалі ідіотизм найвищого ступеня. Тепер ті виродки мають нащадка тигрів і хранителя Реліквії.

— То вони знають, що Ламіра — хранитель?

— Думаю, здогадуються. Їм відомо про Реліквії і те, як вони діють на магів-хранителів. А отже, зрозумівши, чия кров тече в жилах Ламіри, мали дізнатися й решту.

— Тому зараз ми повинні будь-якою ціною забрати в них Ламіру та переправити її до Ануари, — рішуче заявила я. — Ламіра піддалася на шантаж, бо ті виродки знали, на що тиснути. Проте, з іншого боку, таким чином вона дає нам змогу виграти час. Даранці вважають, що їм усе вдалося, та розслабилися. Тож ми можемо спробувати зробити свій хід. І тут мені знадобиться твоя допомога. Коли я правильно зрозуміла історію того, як ти врятувала Фандору, то перекидаючись на дракона, ти можеш літати дуже швидко. Чи не так?

— Саме так.

— І, скажімо, за ніч устигнеш злітати до Адамарея й назад?

— Легко. А ще я літаю вельми високо, жоден чаклун мене не відстежить.

— Тобто в нас є шанс покликати на допомогу?

— Фактично так, — підтвердила Каміласса. — Щоправда, коли хтось зверне увагу на мою відсутність і пошпигує, мені кінець. Коли зважати на обставини, то ризик виправданий і я можу на нього піти. Але якщо круки зірвуть весілля, феніксу кінець, їй просто не дадуть протиотрути.

— А є шанс, що круки-знахарі зможуть її приготувати?

— Дуже в цьому сумніваюся. Даранські отрути — це справжнє темне мистецтво, яке поза законом лише офіційно, але не за фактом. І найбагатші та найвпливовіші замовляють ексклюзив. Розібрати розчинений у крові препарат і приготувати протиотруту самотужки практично неможливо. Тож, аби фенікс залишилася жити, твоя подружка має вийти заміж за Івінова. Але тоді її звідси вже не витягнути.

— Вирушай за круками та вважай, що я у тебе в боргу. І навіть не сумнівайся, що коли настане час, його буде сплачено з відсотками, — сухо сказала я. — Що робити з Маліссою — придумаємо, але Ламіру я тим покидькам не віддам. Якщо доведеться — вимагатиму, аби круки її зв’язали та силоміць забрали додому. Головне — нехай вони прибудуть сюди до завтрашнього вечора.

— Гаразд, офіцерко Гайлінова. Сьогодні вночі я забезпечу собі алібі та полечу до Адамарея, — повідомила дракониця та, твердо потиснувши мою руку, пішла.

* * *

Близько шостої ранку прийшла Каміласса з доброю новиною: її подорож була успішною. Зустрівшись із Ларгусом, вона коротко переказала йому ситуацію, і він негайно взявся до справи. За словами дракониці, нам слід було чекати підмогу ввечері, за дві години до весілля Ламіри та Сувора.

Коротко виклавши суть справи, генерал-рабиня повернулася додому. А я трохи заспокоїлася, дозволивши собі закуняти в кріслі.

Розбудив мене галас, здійнятий Рамісі. Спочатку я злякалася за Маліссу, але виявилося, перекладачка поспішала розказати, що посильний приніс запрошення на весілля. Воно було таке саме, як попереднє, з єдиною відмінністю: час, зазначений у листівці. Одинадцята ранку, за дві з половиною години.

Не в змозі себе опанувати, я нервово вдягала парадну сукню та почувалася так, ніби збираюся на похорон.

— Що це має означати? — тихо спитала я Камілассу за півтори години, коли вона супроводжувала нас із Рамісі до карети.

— Чи не перенесли вони час, дізнавшись про мою нічну подорож? — уточнила дракониця. — Навряд, я була дуже обережна. Вірогідно, вони просто вирішили перестрахуватися та тримали в таємниці справжній час церемонії.

— І як нам тепер бути?

— На жаль, ніяк, — сумно відрізала Каміласса. — Зараз я нікуди не зможу непомітно злітати, та й до Адамарея вчасно не дістатися. А інших способів передати голові круків послання в нас немає. Усе, що ми можемо, це чекати до вечора. Тож, пробачте, офіцерко Гайлінова, але зараз ми безсилі.

— Що ж, у такому разі Ламіра буде дружиною-утікачкою, — процідила я.

Я увійшла до Шлюбного палацу Мескіли з кам’яним обличчям. І немов упир, дивилася в єдину точку: на двері, у які мала зайти наречена.

Майстер церемоній вийшов на своє місце й сказав перші ритуальні слова. Та я не чула їх. Увесь світ для мене поглинула абсолютна тиша, і в ній Ламіра повільно йшла до майстра церемоній. Без жодної емоції на блідому обличчі, вбрана в закриту білу сукню та з головним убором, який повністю ховав волосся.

Уся весільна церемонія відбулася для мене в абсолютній тиші, і коли вона закінчилася, тільки тиша й залишилася навколо. У цій тиші я пішла геть, не усвідомлюючи нічого, аж доки в супроводі Каміласси не переступила поріг посольства. Здається, дракониця говорила зі мною, щось запитувала, але я нічого не чула.

— Панно Алісо? — стурбовано покликала Тафіна, але я, не звертаючи на неї уваги, пройшла до кабінету, де сіла в крісло.

За годину Рамісі повідомила, що до Малісси прийшов лікар від пана Івінова.

* * *

Ближче до вечора Малісса отямилася й навіть змогла підвестися. А єдине, що було мені до снаги, — із заплющеними очима сидіти в кріслі, стискаючи кулаки.

Це був мій провал. Повний і ганебний. Спочатку я не змогла захистити перекладачку, потім — двох своїх напарниць і найближчих подруг. І через це одна пожертвувала собою заради іншої, тоді як я дала себе обдурити. Тож просто спостерігала, як усе летить під три чорти. Паскудне відчуття, мушу зізнатися. Воно водночас пригнічувало та бісило не на жарт. Розбурхуючи всередині мене змішаний із болем гнів, який заледве вдавалося стримувати, аби не піти й не втнути якусь дурницю на кшталт напасти на Івінова зі спробою вбити. Єдине допомагало мені охолонути та зупинитися — це розуміння того, що так я не тільки загину сама, а ще й підставлю цілу країну, від якої приїхала сюди послом. А заразом підставлю Ларгуса й усіх своїх друзів.

Тож наразі мені лишалося намагатися впоратися з цими емоціями, аби вони не затьмарювали мені розум, заважаючи шукати рішення.

Не розплющуючи очей, я почула, як двері відчинилися і хтось — Каміласса? Рамісі? Тафіна? — підійшов до мене. Але я й далі нерухомо сиділа, доки мого плеча не торкнулася тепла рука, і я не почула:

— Я тут.

Розплющивши очі, я підвелася та обійняла Ларгуса так міцно, як, мабуть, не обіймала ще ніколи.

— На жаль, ти не так вчасно, як хотілося б.

— Так, я вже знаю про Ламіру, — напружено відповів він. — Каміласса особисто чергує біля посольства, і коли я прибув, вона вже встигла поінформувати мене.

— То що тепер робитимемо? — я відчула, що мене знову починає трусити від люті. — Вона ж тепер… Я не залишу її тут, із цими людьми! Хай там що, ми маємо знайти вихід.

— Ми її не залишимо. Щось придумаємо. Обіцяю.

— Ловлю на слові, — нервуючи, відказала я. — Бо в мене поки якась бридка криза ідей. Єдине, що спадає на думку, — поки Івінов святкуватиме весілля з гостями, викрасти її посеред ночі, перемістивши до Адамарея, де переховувати.

— Не найкращий варіант, і для Ламіри також.

— Маєш ліпші? Вона вже його дружина, а шлюб у Дарані офіційно розірвати можна лише з ініціативи чоловіка, який її нізащо нам не віддасть.

— Це ми ще побачимо, — просичав Ларгус. — Подібних коників я так просто не залишу. Тому пропоную починати негайно. Хоча найважливішу мить ми вже проґавили, але гаятися однаково не можна. Ходімо, спробуймо владнати проблему дипломатично, — скомандував Ларгус. І мовчки кивнувши, я пішла за ним.

— Що за… — тільки й змогла промовити я, коли побачила, що вітальня посольства переповнена чаклунами в чорному.

— П’ятдесят круків, — спокійно повідомив чоловік. — Мені знадобився час, щоб їх зібрати, але таку бойову силу у своїй столиці вони просто не зможуть проігнорувати. Щоправда, на переміщення довелося витратити чимало сили, та й зворотний шлях добряче нас виснажить. Вони це знають, проте навіть так заметушаться.

— Учні…

— Так, Алісо, ми без учнів. Сама розумієш, переміщення ще й учнів на таку відстань остаточно б нас виснажило. І нехай ми, з нашою силою, — зараз справжнісінька жива мішень, та іншого виходу не було. Особливо, якщо те, що Каміласса повідомила про Ламіру, правда. Нехай це божевілля, але ми маємо ризикнути.

— Із цим згодна. Але як ти поясниш даранцям перебування в їхній столиці фактично армії?

— А що тут пояснювати? — підморгнув Ларгус. — Ми просто прибули забрати тіло померлої перекладачки на батьківщину. До речі, перш ніж прийти до посольства, ми зустрілися з царем усією делегацією та чудово з ним поспілкувалися, — саркастично додав він. — А тепер збираємося нанести офіційний візит і панові Івінову. Ти ж як посол підеш із нами. Мешкає він зовсім поряд, тож можна пройтися.

Усвідомивши, що Ларгус зібрався робити, я ледве стрималася. Але він лише хитро посміхнувся, узяв мене під руку, і разом із сорока дев’ятьма круками, що йшли за його спиною, рушив головною вулицею Мескіли.

— Ти точно божевільний.

— Не заперечую.

За довгі тижні, проведені в цій країні, я встигла оцінити майстерність даранських газет щодо промивання мізків населенню. Тож чудово знала: кожен, хто зараз спантеличено зупинявся на вулицях, ховався в темних провулках і визирав із вікон будинків, був більш ніж у курсі, хто зухвало крокує їхньою столицею, а ще міг розказати по кілька томів страшних історій про цих людей. А отже, тонув у бездонному океані паніки, страху та збентеження.

Зважаючи на все це, не складно було здогадатися, що біля воріт будинку Івінова на нас уже очікували. Та без спектаклю все ж не обійшлося! Спочатку нас зустрів лакей, який повідомив, що вельмишановний Сувор Івінов святкує своє весілля в саду при маєтку, та попросив почекати у вітальні, куди не забарилися зайти всі пів сотні круків. За мить нам винесли по бокалу шампанського, яке всі чемно прийняли, але лише тримали в руках, не збираючись пити. А ще через хвилин п’ять-десять вийшов і хазяїн будинку.

— О Стихії, яка несподіванка, — радісно вигукнув шубін, сплеснувши в долоні. — Сам пан Агердон, та ще й у такій компанії.

— Я й сам нещодавно навіть не думав, що зустрінуся з вами, — чемно кивнув Ларгус, досі тримаючи мене під руку. — Але прибувши до Мескіли у справах Ануари, я дізнався, що ви чудово проводите час із нашим послом, та вирішив і собі завітати.

— О так, час я справді проводжу чудово, — хитро посміхнувся Сувор.

— Дуже за вас радий, — стримано відказав Ларгус. — А тепер, коли не заперечуєте, покличте, будь ласка, панну Забару, вона нам буде потрібна.

— Даруйте, але я змушений відмовити вам, — Сувор заусміхався ще ширше. — Розумієте, ніякої панни Забари тут немає, є лише госпожиня Івінова, моя молода дружина.

— Та що ви кажете, — протягнув Ларгус. Схоже, йому так само, як і мені, не сподобалося те, що цей тхір навмисне вжив щодо Ламіри трикляте «госпожиня» — суто даранське звернення до заміжньої жінки.

— Так, — кивнув Сувор. — І від сьогодні вона як моя законна дружина стала підданою Дарани, а отже, підпадає під дію наших законів і традицій. Тож госпожиня Івінова чекає на мене у своїй опочивальні. І як пристойна даранська жінка, не повинна покидати її без дозволу чоловіка, а тим паче бачитися з чоловіками, які не є членами її родини.

— Здається, ми з вами трохи не порозумілися.

— Так, ви певно дечого не розумієте, — лукаво вимовив Івінов. Було очевидно, що він не захоче поступатися, проте такий сильний опір мені все одно не подобався. Тим більше через те, що нам не було чим крити, окрім нахабної демонстрації палиці посеред осиного гнізда. — Госпожиня Ламіра стала моєю законною дружиною зі своєї волі, отже, більше не є громадянкою Ануари, а також послом цієї країни та вашим співробітником. Тому я…

— Пане Івінов, даруйте, я чогось не знаю? — несподівано пролунав зухвалий голос Ламіри. Побачивши подругу, яка спускалася до вітальні зі сходів у легкій сукні та з розпущеним кучерявим волоссям, я мало не кинулася до неї, аби схопити її та якнайшвидше забрати геть звідси.

— Люба моя, що ти тут робиш? — обурився Сувор, ледь не впустивши свою маску гіпертрофованої чемності. — Ти ж мала сидіти у своїй опочивальні та чекати на мене.

— Чому ви називаєте мене «своєю любою»? І якого бабая я маю десь сидіти та на когось чекати? — гмикнула Ламіра.

— Тому що дружина повинна слухатися свого чоловіка, — тепер уже напружився Івінов.

— Може, й повинна, але яким місцем це мене стосується? — хитро вимовила дівчина. — Хіба я ваша дружина? Мені здавалося, ми просто добре потоваришували, і тому ви запросили мене погостювати у вас кілька днів.

— То он воно як? — підхопив Ларгус. — Ну… коли панна Забара не ваша дружина, то ми маємо повне право вирішувати наші справи без вашої участі.

— Люба, припини, — просичав Сувор. — Ми побралися сьогодні вранці, це бачили десятки свідків, і щонайголовніше, ми носимо ці обручки, — нагадав чоловік, продемонструвавши дорогоцінний перстень на своєму пальці.

— Що, обручки? То ви про цю каблучку? — чемно промовила Ламіра. — Хіба ви мені її не просто так подарували, на знак нашої дружби? І не пам’ятаю я ні про яку церемонію.

— Сонце моє, припиняй оцей фарс, — зриваючись, прошепотів Івінов. — Ми законне подружжя, чий союз благословили Стихії. І твої незрозумілі заперечення легко розсипляться, щойно ми покладемо наші обручки на Стихійний Вівтар. Тому…

— Он як? — байдуже знизала плечима Ламіра. — Тоді можна й перевірити, а раптом я справді щось забула? Тим паче, що й Вівтар тут недалечко.

Від цих слів Івінов аж посинів від гніву. Але перш ніж він щось сказав, Ларгус запропонував:

— То ходімо, а ми вас проводимо. Нам теж було б цікаво в усьому розібратися.

Усміхнувшись, Ламіра покрокувала вперед. Не бажаючи опинятися позаду своєї жінки, Сувор швидко її наздогнав і спробував обігнати, але скільки не намагався, Ламіра все одно нахабно його обходила, доки чоловік не змирився та не пішов поряд із нею.

— Ну, от ми й прийшли, щоправда, не розумію навіщо, — констатував Івінов, коли натовп, урешті-решт, зупинився біля великої кам’яної плити, розташованої всередині мальовничої альтанки. — Прошу, МОЯ ЛЮБА, — чоловік зняв свою обручку та поклав її на вівтар.

— Так, звісно, пане Івінов, — чарівно всміхнулася Ламіра, схоже, щосили стримуючи знервованість. Утім, усі все одно помітили легке тремтіння рук, коли вона клала свою каблучку на Стихійний Вівтар упритул до перстня Сувора.

— Якого… — прошипів Івінов, вирячившись на обручки.

— Я ж казала, — спокійно знизала плечима Ламіра.

— Тут щось не так! — забурмотів чоловік. — Вони ж мали б…

— Так, засяяти, — підтвердила мавка. — Якби ми були одружені. А отже, пане Івінов, маємо офіційне підтвердження того, що ми з вами аж ніяк не чоловік і дружина. Я ж і досі панна Забара та досі громадянка Ануари, а також посол цієї країни. Тож, коли ви не заперечуєте, я покину ваше товариство та повернуся до посольства, де зі мною хочуть терміново поговорити. Здається, нам час прощатися. Бувайте, і гарного вам вечора.

Не чекаючи від Івінова й слова, Ламіра розвернулася та пішла до посольства, підхопивши мене під руку.

— Ламіро… як? — не втримавшись, прошепотіла я їй на вухо. — Я ж сама бачила церемонію…

— Гадаєш, Каріл не розказував Фамалу історію про Деліну Авальську, ту саму панянку, яка двійко століть тому тишком не випила ритуальну воду під час весільної церемонії, аби Стихії не благословили її шлюб із нелюбом? — усміхнулася дівчина, схилившись над моїм вухом. Вона намагалася удати звичну цинічність, але так і не зуміла приховати страх у голосі.

* * *

Після обіду ми покинемо Дарану — залишатися тут хоч на один зайвий день ми не мали ні причини, ні бажання.

Усю ніч круки чатували групами по десятеро. Коли ж настав ранок, Ларгус зібрався на аудієнцію до царя. Разом із двома довіреними круками, а також зі мною та моєю перекладачкою. Таким чином, мій і без того паскудний настрій суттєво погіршився. Надто знервована останнім часом, я навіть мало не зірвалася, коли Рамісі, підбігши до Ларгуса з грайливими очима, спробувала взяти його під руку. Але крук тактовно проігнорував її, вислизнувши з-під самого носа, та підійшов до мене.

Тож під тиском злісного погляду перекладачки ми дісталися палацу та разом рушили його безкінечними коридорами. Дарана нікуди не поділася, але тепер, коли поруч був Ларгус, я вперше за довгий час почувалася в безпеці, а потім несподівано мене охопив гіркий гнів, спрямований на саму себе.

Так, Ларгус. Він знову прийшов на допомогу й розв’язав усі проблеми, коли недолуга дівчинка Аліса потрапила в халепу, з якої не зуміла вибратися самотужки. Але ця гра вже закінчилася, більше мені в Дарані робити нічого, а отже…

— Ларгусе, стривай, — прошепотіла я, зупинивши крука посеред коридору. Мов зачарована, дивилася у відчинені двері, за якими була прохідна кімната. І прямо навпроти дверей, ніби дражнячись, моє відображення відбивалося у великому строєному дзеркалі.

Тому самому дзеркалі.

О Стихії, я ладна заприсягтися, що це було те саме дзеркало, яке я бачила в будинку Каіріс, нареченої, а згодом і дружини Рафтана Санкора!

Завагавшись лише на мить, я швидко звузила зіниці, наблизивши до себе зображення. У нижній частині рами дивний напис одразу ж розплився та склався в давно відомі слова:

«На вічний вік закарбовано нам

Зі світу снів і заховано там…»

Схаменувшись, я відвела погляд від закляття — у коридорах було повно царської варти.

— Алісо, що сталося? — стурбовано перепитав крук.

— Ларгусе, я маю залишитися в Дарані ще на деякий час.

— Ти що, з глузду з’їхала?

— Я поясню тобі все, коли ми повернемося до посольства, але зараз просто повір мені, — швидко промовила я, рушивши далі, аби не викликати у вартових зайвих підозр.

— Не розумію, ти ж казала, що…

— Так, але, здається, кроляча нора значно глибша.

— Добре.

За кілька хвилин ми дісталися тронної зали, де Ларгус повідомив цареві, що забирає з собою до Ануари Маліссу та Ламіру, яка також чимось занедужала. А потім, стиснувши кулаки, додав, що я залишуся в Дарані як посол. І саме це, власне, чимало здивувало царя, та, врешті-решт, він, витримавши паузу, хитро посміхнувся та сказав, що буде цьому надзвичайно радий.

* * *

— А тепер, Алісо, я чекаю переконливих пояснень, — просичав Ларгус, коли ми повернулися до посольства й усамітнилися в захищеній від прослуховувань кімнаті.

— Схоже, є ще деякі записи снів, — відповіла я. — І це не сни із записами експедицій, це дещо інше.

— І що ж інше?

— Точно не знаю.

На кілька секунд Ларгус завмер, намагаючись перетравити отриману інформацію, а потім подивився на мене так, що я зрозуміла: краще не баритися з поясненнями.

— То чому ж ти вирішила, що ці записи важливі?

— Тому що мені на них указала Королева снів, — прошепотіла я якомога тихіше. — Коли я додивилася вцілілі записи експедиції до кінця, вона прийшла до мене та спрямувала до світового дерева Застиглочасся, де показала дещо з минулого. І я певна, що бачила там це саме дзеркало, яке сьогодні помітила в царському палаці. Ба більше, на рамі того дзеркала було вирізьблене закляття для активації запису. Закладаюся, пан Санкор використав дзеркало своєї дружини, щоб записати ще деякі сни. І зауваж, Аллірея знову висунулася зі своєї нірки, аби вказати мені на це дзеркало, хоча всі ці спогади про страждання Каіріс, вочевидь, були для неї самої болісними. Ларгусе, я не знаю, що в тому дзеркалі, але це щось важливе. Можливо, навіть цінніше за інформацію, здобуту із записів експедиції, а може, й єдине, заради чого насправді варто було ризикувати, вирушаючи до цієї країни.

— Але що мені робити з тобою? — напружено спитав Ларгус, сідаючи в крісло. — У мене тепер, завдяки твоїй наполегливості, репутація чоловіка, який спокушає бідолашних жінок, та задуривши їм мізки, відправляє важити головою на небезпечних завданнях. Про тебе, до речі, теж останнім часом пліток немало ходить. Залишається тільки дивуватися людській фантазії, такі автори пригодницьких дамських романів пропадають… Мовчу вже, що ризикувати Абсолютними воротами неприпустимо.

— Проте в тебе є причина залишити мене в Дарані ще на деякий час, чи не так? — нависнувши над круком, я зазирнула йому в очі. — Інакше б у царському палаці ти не поступився так просто.

— Не буду заперечувати, проте й дати пояснень поки не можу, — неохоче зізнався Ларгус після затяжної паузи. — Та мені це все не подобається. Не подобається настільки, що я ладен забрати тебе звідси прямо зараз, цієї хвилини. Надто, враховуючи те, що Ламіру я тепер із тобою залишити не можу. Маліссу тим паче.

— І не треба, — я силувано всміхнулася. — Сама впораюся, дай мені лише одну перекладачку.

— Алісо, це божевілля, — знесилено зітхнув крук. — Ти залишишся сама, у цій моторошній країні, за тисячі свагів від Адамарея. І тобі не буде з ким порадитися, попросити про допомогу. Не буде жодної людини, якій би ти могла абсолютно довіряти.

— І жодної людини, погрожуючи якій, вони могли б мною маніпулювати.

* * *

— Алісо, на біса ти терміново покликала мене? — поцікавилася Ламіра, увійшовши до кімнати через кілька хвилин після того, як Ларгус пішов.

— Я залишаюся в Дарані ще на деякий час. Спробую якнайшвидше впоратися.

Почувши ці слова, вона здригнулася, але одразу стисла зуби й натягнуто посміхнулася:

— Трясця, чому тобі вічно пригод на свою дупу мало? Ну добре вже, посидимо ще трохи…

— Ламіро, ти повернешся до Ануари, — перебила я. — Тобі тут залишатися не можна… Та що там, я взагалі не мала привозити сюди тебе та Маліссу. Тому ви негайно повернетеся до Адамарея, а в Мескілі залишуся лише я з однією перекладачкою.

— Це ти так жартуєш?

— Час для жартів закінчився.

— Слухай, Алісо, — роздратувалася дівчина. — Чхати мені, що ти там собі придумала. Я не залишу тебе тут саму.

— Доведеться, — відрізала я. — Спершу Тейн, потім Ковата, і до них мало не приєдналася ще й Малісса… достатньо душ на моїй совісті, — гірко прошепотіла я. — Та що там, ти сама була на волосину від смерті. Усього, що сталося в цьому місті, я собі ніколи не пробачу. Із мене досить, ти негайно повернешся до Ануари.

— Алісо, я знаю тебе занадто добре, — прошепотіла Ламіра і, ледве стримуючи сльози, обійняла мене. — Ти не впораєшся з усім цим сама.

— Я маю впоратися. І маю забрати звідси якнайдалі всі свої слабкості. Ламіро, страх за тебе та Маліссу робить мене уразливою. Якщо ти залишишся, вони обов’язково цим скористаються, щоб знищити, зламати мене. Після тієї показухи, яку влаштував Ларгус, мене, швидше за все, побояться отруїти чи загнати в якесь підземелля й убити. Мною вони насправді ніколи не цікавилися, їм була потрібна саме ти. Якщо тебе доправлять у безпечне місце, мені теж буде безпечніше. Я ж більше не наражатиму на небезпеку нікого, за винятком тих, хто погодиться на це лише з особистої вигоди.

* * *

— Панно Алісо, я на вас трохи ображена, — Рамісі показово закопилила губки. — Тоді, коли ми йшли з візитом до царського палацу… Ви ж знали про мої почуття до Ларгуса. Чому не відмовилися йти з ним під руку на мою користь?

— Послухай, я маю тобі дещо повідомити, — сказала я, зібравшись із духом. — Я залишаюся в Мескілі. Ти ж сьогодні повернешся до Ануари. Там ти отримаєш гроші за виконану роботу, а також найкращі рекомендації, із якими зможеш влаштуватися куди завгодно.

— Як це? — здивувалася дівчина. — Чому ви відсилаєте мене назад? Я ж ваша особиста перекладачка.

— Тому що тут надто небезпечно, і я не хочу почуватися винною через ще одну молоду дівчину, яка померла ні за що.

— Панно Алісо, мушу нагадати вам, що в нашому випадку «ні за що» — це точно не про мене.

— Ні, Рамісі. У твоєму випадку «ні за що» — це навіть більше «ні за що», ніж у випадку Ковати.

— То ви не вірите в мене? Не вірите, що я зможу? А даремно. От побачите, я залишуся тут з вами до самого кінця, і тоді Ларгус точно зрозуміє, що я варта усього, чого так бажаю.

— Рамісі, пам’ятаєш, ти питала мене, чи немає в Ларгуса нічого з Канілою Декарою?

— Звісно, — задоволено всміхнулася дівчина. — Тому й не сумніваюся, що зможу його зачарувати, а потім…

— Так от, у Ларгуса й справді нічого немає з Канілою, тому що єдина жінка в його житті — це я, — вимовила я, продемонструвавши Рамісі каблучку з маленьким чорним метеликом на своєму пальці.

Минуло кілька секунд, протягом яких дівчина дивилася на мене, кліпаючи очима без жодних емоцій. А потім ці самі очі витріщилися з таким гнівом, що я ледь не зробила крок назад.

— Ти брешеш! — істерично просичала Рамісі, за один стрибок опинившись біля мене. — Це не може бути правдою! Він ніколи б не покохав таку!.. таку!..

— Маю тебе розчарувати, але це правда, — твердо мовила я, витримавши лютий погляд. — Але можу тебе заспокоїти, Ларгус далеко не такий, як у твоїх рожевих мріях.

— Та що ти кажеш!

— Кому це знати, як не мені? Повір, із ним важко. Ларгус Агердон — клятий маніпулятор і лідер із характером настільки сильним, що або ти зумієш піднятися до його рівня, або він тебе просто розчавить. Ненавмисне, без жодного на те бажання, але розчавить. І неважливо, які сильні почуття ти до нього маєш… до справжнього Ларгуса, а не до казкового темного принца з твоїх казочок. Ми говоримо про людину, яку є за що і поважати, і кохати. Але бути поряд із ним неможливо, якщо твій власний характер не загартований достатньо, аби стати його союзником, що триматиметься з ним на рівних. І знаєш, я пережила за життя чимало, пройшла через те, що тобі, тендітній татовій квіточці, і в страшному сні не насниться, але все одно не дотягую до цієї планки. Я навіть не знаю, чи зумію стати задосить сильною, залишившись у Дарані сама, та я спробую. Не заради того, щоб звернути на себе його увагу. А лише тому, що хочу бути жінкою, яка не поступатиметься голові круків. Ти ж закохана у вигаданий солоденький образ, гадки не маючи про те, що за людина ховається за твоїми вигадками. Тому їдь додому та шукай чоловіка, який насправді більше відповідатиме тому образу, що так тобі потрібен. Я ж не дозволю тобі померти через дурну фантазію.

* * *

Коли Рамісі пішла, грюкнувши дверима, мені знадобилося кілька хвилин, аби знову взяти себе в руки. А потім, глибоко вдихнувши, спокійно гукнула:

— Тафіно, заходь.

— Чому ви мене кликали? — поцікавилася дівчина, зачинивши за собою двері.

— Тому що мені потрібна перекладачка, — відповіла я, одразу перейшовши до суті. — Сьогодні всі, крім мене, повернуться до Ануари. Я ж маю деякі незакінчені справи, що залишаються цілковито на мені. І без перекладача було б важко, тому в мене є для тебе одна пропозиція.

— Але ж… хіба ваша перекладачка не Рамісі?

— Так, але я не можу залишити її тут.

— Чому?

— Через мотивацію, — пояснила я. — Ти чудово знаєш, чому вона погодилася на цю роботу, і маєш розуміти не гірше за мене, що залишати її тут за таких умов було б неправильно.

— А чому ви вирішили, що я…

— Тому що, на відміну від Рамісі чи Ковати, тебе на цю роботу вмотивував суто прагматизм. Жодних емоцій чи дурних ілюзій, лише усвідомлений ризик заради власної вигоди. Повернувшись до Ануари зараз, ти отримаєш усе обіцяне за договором. Та якщо погодишся залишитися в Дарані зі мною ще на деякий час, тобі дадуть утричі більше. Я узгодила це питання з головою круків, і він пообіцяв тобі грошову винагороду втричі вищу за оговорену, а також гарантоване робоче місце в одній із трьох столиць: Еданорі, Фетесаріні чи Адамареї, а також власну квартиру неподалік від роботи. Але мушу тебе застерегти: якщо тебе за час відрядження спробують убити, скалічити, узяти в полон чи ще якось зашкодити заради того, щоб маніпулювати мною, я не стану жертвувати собою, як це, наприклад, зробила Ламіра заради нашої близької подруги. Або йти на будь-які поступки, що перешкоджатимуть виконанню мого завдання. Тобто за своє життя тут відповідатимеш тільки ти сама так само, як і я за своє. І звісно, в разі загибелі твоя родина отримає відповідну компенсацію. Якщо такі умови тебе влаштовують, трудовий договір на письмовому столі.

На кілька секунд Тафіна завмерла. А потім кутики її губ розтягнулися в ледве помітній усмішці.

— Заманлива пропозиція, — тихо сказала дівчина. — Я не знаю, що сказати… Але відповідь слід дати негайно?

— Саме так.

— Тоді я згодна, — перекладачка, не гаючи часу, підійшла до столу, щоб підписати новий договір.

— Чудово. Я залюбки працюватиму з тобою.

Коли вона вийшла, я знову опустилася в крісло та стисла кулаки. Схоже, тепер я остаточно увійшла в роль сухого холоднокровного стерва. Але краще вже так. Даранці дізнаються про цей договір, а отже, розумітимуть, що через Тафіну до мене не підкопатися. Так її життя буде в більшій безпеці.

* * *

— А я сподівався забрати тебе з собою, — сумно зітхнув Ларгус, обіймаючи мене перед розлукою.

За хвилину він вийде з цієї кімнати, покине територію посольства та разом з усією делегацією перенесеться до Даратера. А звідти круки вирушать до Адамарея вже верхи, аби зекономити силу, яку довелося витратити чимало.

— Спробую повернутися якнайшвидше, — я зітхнула та пригорнулася до чоловіка, намагаючись закарбувати в пам’яті його запах. Він був поруч так недовго і тепер знову опиниться далеко.

— Бережи себе, — прошепотів крук. — Ми полагодили систему сигналу тривоги й установили на ній деякий захист — принаймні він сповістить тебе про спробу вивести його з ладу, а отже, дасть змогу подати сигнал, перш ніж її знову зламають. Роби те, що маєш робити. А Ламіра тим часом розповість мені все, що ви дізналися, щойно ми опинимося в Адамареї. Фамал, до речі, теж уже повернувся, закінчивши зі своєю роботою.

— Як він відреагував на звістку про Ламіру?

— А ти як думаєш? — зітхнув Ларгус.

— Твоя правда.

— Від Каріла та Фандори було одне повідомлення, але все це ти дізнаєшся лише після того, як потрапиш до Ануари, — спробував відволікти мене крук. — Тут, у Дарані… сама розумієш.

— Так, звісно.

— Повертайся хутчіше, чекатимемо на тебе.

— Неодмінно, — я всміхнулася, цілуючи Ларгуса на прощання.

А потім довелося відпустити його сорочку, розтиснувши пальці, та дозволити йому піти. І дивлячись йому в спину, дивлячись, як він зникає разом з іншими круками, разом із Ламірою та Маліссою, я зрозуміла, що мені буде навіть важче, ніж я уявляла, але в мене немає іншого виходу, як упоратися з цим.

Тієї миті мені чомусь пригадалися студентські часи — веселі та безтурботні. Хоча й не позбавлені небезпек, але однаково золоті. Легковажна та запальна Ламіра, дивакувата й бешкетна Малісса, до істерики педантичний Фамал… Де все це тепер? Єдине, що мені лишалося, — це докладати всіх можливих зусиль, аби зберегти спокійний, байдужий вигляд, коли ті часи спливали в пам’яті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

Кішка в клітці

— Ну ти й завдання мені підкидуєш, — спохмурніла Каміласса, сидячи в кріслі навпроти мене.

Кілька днів тому я натякнула їй, що маю поговорити з нею особисто, за максимальної секретності. Дракониця доклала чимало зусиль, аби зустрітися зі мною. І ось за вікном глуха ніч, а ми усамітнилися в моєму кабінеті в посольстві.

— То як ти це влаштуєш?

— Навіть не питаєш, чи мені це взагалі до снаги?

— Просто не сумніваюся в тобі, — знизала плечима я.

— Що ж, слід подумати, — зітхнула Каміласса. — Потрапити до царського палацу та непомітно прослизнути до однієї з кімнат, де залишитися наодинці з дзеркалом щонайменше на пів години… Це можливо лише вночі. Палац добре охороняється цілодобово, але вдень вартові стоять на кожному кроці, а в нічну зміну палац патрулюють. Теоретично графік патрулів я могла б, пробивши, злити тобі. Тому пропоную потрапити до палацу вдень, а вночі дістатися дзеркала.

— Залишилося придумати привід, аби я могла залишитися на території палацу на ніч.

— Тут я вже тобі не допоможу, — усміхнулася генерал-рабиня. — Усе, що я можу, — накреслити маршрути від крила для гостей до потрібної кімнати і нагадати, що тобі кінець, коли зловлять.

— Зрозуміло. Що ж, сушитиму над цим голову.

— До речі, мою Королеву дуже зацікавило те, що Аллірея показала тобі цей делікатний епізод, — несподівано сказала дракониця, вже вставши з крісла.

— Твоя правда, — кивнула я. — Вона навіть попросила Санкора прибрати з офіційного літопису будь-яку згадку про їхні стосунки. Та й вона відтягнула мене від дерева Застиглочасся, щойно я помітила дзеркало… Ця тема очевидно була для неї надто болісною та небажаною. Але вирішила, що мені необхідно побачити те строєне дзеркало, ба більше — зрозуміти, що воно якось стосується родини Рафтана Санкора в період, що розпочався через кілька років після експедиції, але ще до війни Кошмарів.

— Лемія здогадується, що саме може бути записано в одному, а то й двох із трьох його дзеркал, — зітхнула дракониця. — І каже, що коли це так, то ти неодмінно маєш побачити ті записи.

— Он воно як… Тоді я вчинила правильно, залишившись у Дарані.

— Сподіватимуся, що ти й справді не помилилася.

* * *

Упершись руками в стільницю, я зціпила зуби, напружено дивлячись на документи. Закінчився ще один день у ролі посла. У ролі, якій фальшиво, цинічно підігрувала вся Мескіла. Ця країна спустошувала. Я почувалася, наче єретик, замкнений у «залізній діві»: день за днем моя кров стікала металевими штирями на землю, і з кожною втраченою краплиною я наближалася до свого кінця.

Проте я все одно не збиралася здаватися.

Минав уже другий тиждень після того, як круки покинули Дарану, і в мене були певні ідеї щодо того, як дістатися дзеркала. Проте поки не вистачало деяких важливих деталей, аби скласти повноцінний план.

Натомість моє маленьке персональне пекло палало на повну. І сьогодні мені належало відчути на своїй шкурі ще один сорт цього вогню. Ось-ось під’їде карета, яка повезе мене до міністра культури додому. Там улаштували невеличку приватну вечірку для політичної верхівки. Декого з них — як от Сувора Івінова — я вже знала, а з кимось лише там познайомлюся. Проте всі вони без винятку матимуть привід зловтішатися. Без сумніву, мене туди запросили в ролі блазня, який розважатиме гостей. Що погано, я їхала туди навіть без Тафіни — хазяїн дому запевнив мене, що всі гості вільно володіють ануарською, отже, в перекладачці не буде потреби. І хоча за допомогою Тафіни я вивчила кілька слів, але мову досі розуміла погано.

Коли карета зупинилася біля маєтку міністра, я здавалася абсолютно спокійною. Щоправда, зберігати спокій було непростим завданням. Навіть тих крихт із їхніх розмов даранською, які я зрозуміла, мені було достатньо, аби не сумніватися: з мене відверто глузують. І всі ці насмішки були на єдину тему: висміювання наложниці, яка набридла. Також, схоже, до них потрапили чи то щоденники Рамісі, чи то один із нотатників, де вона писала свій «любовний роман про себе та Ларгуса». І тепер, склавши два плюс два, всі посміювалися, вочевидь зробивши власні висновки про причини, з яких голова круків залишив мене тут, бажаючи цинічно здихатися осточортілої закоханої дурепи.

Кожною ввічливою усмішкою з хитринкою в очах, кожним безмежно чемним словом ці люди знущалися з мене. І гротескно маскуючи зневагу за ґречністю, вони відверто впивалися впевненістю в тому, що я не розумію, як мене висміюють, і радо дякую за кожен кинутий у мене гнилий помідор.

І ось я усвідомила, що можу зірватися та показати слабину. Тієї ж миті я вибачилася, повідомила, що відійду на хвилинку, та поспішила до вбиральні, де відкрутила кран на повну й умилася крижаною водою. Макіяж потік, але я на це не зважала: на такі випадки в моїй сумочці лежала косметичка, і я могла легко все відновити. Тож, не шкодуючи, раз у раз поливала лице водою, змиваючи рештки косметики. А потім так і завмерла, ухопившись за краї умивальника. Я зосереджено дивилася в дзеркало та бачила те, чого там бути не повинно: загнаного звіра, який тільки й чекає, щоб його прикінчили.

Мені стало гидко. На мене дивилася не просто жінка, не варта й волосини з голови Ларгуса Агердона. Це була жалюгідна істота, що навіть не мала права називатися людиною. І я ще знайшла в собі нахабство щось говорити Рамісі?

Скривившись від огиди до самої себе, я востаннє набрала в долоні холодної води та, замружившись, хлюпнула її собі в обличчя. А коли розплющила очі, то побачила в дзеркалі твердий, рішучий погляд.

Я не тендітна діва в біді, яку повинен рятувати прекрасний принц. Не безвільна фігура, яку пересувають шахівницею. І я витримаю все. Не заради Ларгуса, не заради цього світу. Просто тому, що не можу інакше — власна гордість не дозволить мені лишатися й далі слабкою.

Витерши обличчя м’яким рушником, я дістала косметичку та швидко відновила макіяж. А потім, гордо піднявши голову, повернулася до гостей.

— Вибачте, панове, що покинула вас так надовго. Голова трохи запаморочилася, — я чарівно всміхнулася.

— Звісно, панно Гайлінова, — поспішив Сувор Івінов, подавши мені бокал червоного вина. — Зараз така спека, а тут ще й душно. Сподіваюся, вам уже краще?

— Так, дякую за турботу, — мило відповіла я, відпивши трохи вина.

За кілька хвилин бокал уже був напівпорожній, я ж виразно відчула, як захмеліла, та задоволено надпила ще трохи.

— І все ж я вважаю, що нещодавній візит делегації круків на чолі з головою — це дуже хороший знак, — промовив один міністр, ледве стримуючи посмішку так само, як і решта гостей. — Наші добрі західні брати так довго обділяли нас увагою, що ми вже перейматися почали.

— Як бачите, пане Равшар, даремно переживали, — фальшиво посміхнувся господар вечірки. — Он, спочатку вони нам посла прислали, та ще й такого гарненького. А потім урочистою делегацією до нашого царя прибули.

— Панно Гайлінова, от ви як людина, яка вельми близька до Ларгуса Агердона… — проговорив Івінов з підлою посмішкою. — Що ви про це думаєте?

— Думаю, що в сраку того клятого крука! — я хвацько всміхнулася, впустивши кришталевий бокал. А потім, захитавшись, незграбно засміялася. — Ой, вибачте!

— Ох, панно Гайлінова, обережніше, не пораньтеся, — заметушився міністр, жестом наказуючи прислузі прибрати скалки.

— Усе гаразд. Усе просто чудово, — запевнила я і, втративши рівновагу, мало не впала, але один із високих гостей підхопив мене і, зрозумівши, що я навряд чи довго простою, відвів до софи. — Вибачайте, панове. Я зазвичай не п’ю, але ваше вино виявилось надто смачним.

— Воно й не дивно. Тією перлиною з моїх винних погребів, що я наказав відкоркувати для сьогоднішнього вечора, неможливо не спокуситися, — задоволено всміхнувся хазяїн дому.

— О так, — я дзвінко засміялася.

— Панно Гайлінова, дозвольте поцікавитися… — делікатно почав Сувор, сівши поруч. — Ви щойно сказали дещо… Як це можна зрозуміти?

— Про що ви, пане Івінов? — я й далі відкрито всміхалася.

— Чи у вас усе гаразд із паном Агердоном?

— А ви як вважаєте? — пирснула я, одразу насупившись, ніби сова. — Якщо він разом із моїми «подружками» вшився, а мене тут залишив. Мабуть, назовсім. Або поки з ТІЄЮ не награється.

Чоловіки одразу перезирнулися, а потім, удаючи, ніби нічого не чули, перемкнулися на служницю, яка принесла для мене чашку трав’яного відвару.

Алкоголь діяв на мене доволі специфічно. Спиртне я майже не вживала, тож дуже швидко п’яніла. Тоді я починала вільно поводитися — розкуто сміялася, погано трималася на ногах, справляючи враження людини, яка геть утратила зв’язок зі здоровим глуздом. Та водночас, коли випивала не надто багато, то зберігала можливість ясно мислити та контролювати те, що говорю. Раніше я не зловживала цією властивістю свого організму заради власних цілей, але зараз був саме той випадок, коли такі дрібниці можуть стати в нагоді.

— Ось, панно, скуштуйте цього відвару, — чемно промовив господар будинку, простягаючи мені чашку.

— Дякую. Яка смакота, — я весело всміхнулася, налягаючи на ароматний напій. Його запах я одразу впізнала — популярний трав’яний чай, який на підхваті на будь-якому прийомі не тільки в Дарані, а й в Ануарі і, як я чула, в багатьох країнах світу. За лічені хвилини він приводить до тями поважного гостя, який трохи хильнув зайвого. Щоправда, потім хочеться спати майже весь наступний день.

Чай подіяв швидко. До мене, урешті-решт, повернулася здатність твердо стояти на ногах. Однак після цього маленького інциденту мене незабаром відпустили до посольства, делікатно взявши слово, що я відпочину як слід.

Не сумніваюся, що одразу після від’їзду ці поважні джентльмени розпочали активні дискусії. І розуміючи це, я не змогла стримати хитрої посмішки. Схоже, мені таки вдалося знайти той останній фрагмент, якого бракувало моєму планові! Тепер достатньо лише кількох штришків, і можна буде починати.

* * *

Сувор Івінов навідався до мене через два дні. Привітавшись іще шанобливіше, ніж усі попередні рази, він сів у крісло навпроти. Із його вигляду я одразу зрозуміла, що мені зараз краще бути максимально переконливою.

— Радий бачити, що ви добре себе почуваєте, панно Гайлінова.

— Дякую за турботу, — трохи розгублено відповіла я та напружено зібгала пальцями спідницю. — Прошу, пробачте мені той випадок. Сама не знаю, що на мене найшло.

— Ох, панно, благаю, не переймайтеся через це, — чоловік сплеснув у долоні. Від цього жесту повітря наповнилося брязкотом численних перснів, нанизаних на його пальцях. — Чи ж я вас не розумію? Для чарівної панни за таких обставин нема нічого ганебного в тому, щоб трохи втратити над собою контроль. Зрештою, нещодавно ви пережили сильне моральне потрясіння, чи не так?

— Про що ви? — я стрепенулася, злякано відвівши погляд.

— Про те саме, панно Гайлінова, — щиро зітхнув Івінов. — Певно, це тяжко, коли все шкереберть, коли власне життя летить у прірву…

— Я справді не розумію, що ви маєте на увазі.

— Розумієте, сердешна, розумієте, — похитав головою чоловік, поклавши руку на серце. Я витримала паузу, а потім відповіла:

— Ні, не розумію…

— Ну будь ласка, не треба цього, — доброзичливо перервав Івінов. — Ви ж і самі, певно, здогадалися, що ми знаємо про істинні причини, задля чого ви разом зі своїми подругами прибули до Дарани.

Увімкнувши на максимум свою акторську майстерність, я затремтіла, наче листок на вітрі, та знову відвела погляд. Схоже, він вирішив грати відкрито. Невже це його так розізлила доля «шлюбу» з Ламірою?

— Пане Івінов, я приїхала сюди лише як посол і…

— Ну будь ласка, годі вже, голубонько. Ми знаємо, що голова круків підіслав вас до Дарани, аби ви знайшли для нього ту тисячолітню скриню, що ми зберігали в академії. Коли ж вам не вдалося виконати його завдання й ви сповістили його про це, він викинув вас.

— Запевняю вас, ви помиляєтеся, — різко промовила я, спробувавши скочити з місця. Але чоловік зреагував перший і, підскочивши до мене, поклав руки мені на плечі.

— Панно Гайлінова, зрозумійте, вас ніхто ні в чому не звинувачує. Ви жінка, а жінки слабкі. Надто перед сильними чоловіками, — співчутливо прошепотів Івінов і заспокійливо погладив плечі, які лише мить тому міцно тримав. — Я вже казав вам це раніше і скажу ще раз: те, що проріха виникла на території Ануари, те, що через це ви стали підданою тієї країни — усе це жодним чином не означає, ніби вони мають на вас якісь права. І тим паче це не означає, що ви не можете змінити громадянство та приєднатися до сильної, надійної держави, яка подбає про вас значно краще.

— Що ви таке говорите, пане Івінов…

— Тільки правду, панно, — лагідно всміхнувся чоловік. — Та країна ж нічого вам насправді не дала, окрім магічної освіти за своїми вбогими стандартами. Ви заслуговуєте на більше, аніж бути іграшкою того, як ви самі сказали, клятого крука, що анітрохи вас не цінує та готовий викинути будь-якої миті.

— Ні, він не викине мене, ніколи не викине, — відчайдушно прошепотіла я.

— Він уже вас викинув, — сумно зітхнув Івінов. — Так само, як і ваші подруги, що забралися звідси за першої ж нагоди. Хіба ви самі цього не розумієте? Алісо, дорогенька, в мене просто серце кров’ю обливається, коли я на вас дивлюся. Усе це просто не повинно відбуватися з вами.

— А що зі мною має відбуватися? — спитала я, не стримавши ледь помітний схлип.

— Дещо значно краще, — тепло всміхнувся Івінов. — Слухайте, я вам наполегливо раджу добре поміркувати над моєю пропозицією. На відміну від Ануари, Дарана — могутня країна, яка щиро дбає про кожного, хто їй вірний. І навіть якщо станеться диво й вас вирішать забрати назад, ми все одно не покинемо вас. Ніхто ніколи там не наважиться пальцем торкнутися наших людей, оскільки знають, що помста не змусить на себе чекати. Тому будьте розумною та приєднуйтеся до тих, хто може дати вам більше.

— Ну що ви таке кажете, — спантеличено видихнула я. — Хіба я можу… Ларгус… він не міг…

— Я не вимагаю від вас негайної відповіді, — знову перервав Івінов. — Просто подумайте над моєю пропозицією. Ми маємо що дати вам так само, як і ви маєте що дати нам. Не будьте сліпим цуценям, що скавучить і горнеться до рук хазяїна, який несе його на смітник. Ви й самі чудово розумієте, що вас усі полишили. Ми ж пропонуємо вам справжній дім, де матимете все. Добряче це обміркуйте, панно Гайлінова.

Усміхнувшись, наче продавець морозива, який безкоштовно роздає дітям ласощі, Сувор Івінов поцілував мою руку та пішов собі з посольства.

* * *

Заради того, щоб створити її, мені довелося повпрівати. Увесь цей час, відколи залишилася тут сама, я наполегливо рилася в тому, що дізналася після нашого з Ларгусом ритуалу з поєднання свідомостей, та вишукувала всі деталі процесу створення шарнірної ляльки. Варто було мені хоч трохи помилитися, і все розкриється, а мені настане гаплик, тож я мала постаратися як слід.

Зовнішність, характер, манера мовлення та чималий словниковий запас. А якщо цього словникового запасу виявиться недостатньо, лялька мала б сором’язливо посміюватися. І тепер, сидячи на підлозі спальні для гостей у царському палаці, я поспіхом, але дуже ретельно збирала її, нанизуючи деталі на еластичний шнур для перетяжки. За моїми розрахунками, у мене залишилося не більше години, а ще треба було поставити їй очі, надіти перуку, одягти сукню, зав’язати фальшивий пояс мага й активувати заклинання, аби вона стала схожою на живу людину.

Після тієї розмови Сувор Івінов час від часу навідувався до мене. А я намагалася якомога правдивіше грати роль нещасної покинутої коханки, яка не хоче вірити в болісну реальність. Наївно було б очікувати, що мені отак зразу й повірять, проте крок за кроком удавалося переконати Івінова в тому, що я ображена бідолашна жіночка, яка може бути корисною і яку справді можна схилити до співпраці.

А кілька днів тому він сказав мені, що коли я вирішу стати на бік переможців, які про мене подбають, то незабаром у мене буде шанс таємно зустрітися з царем уночі, в його палаці, й особисто запевнити його у своїй відданості. Щось таке я і планувала, тому й узялася свого часу за створення шарнірної ляльки. Успіхи в цьому дали шанс ризикнути, аби здійснити божевільний план. І ось сьогодні ввечері за мною заїхала карета. Слуги поставили туди велику скриню з моїми речами, серед яких була розібрана шарнірна лялька.

Завдяки Камілассі я мала мапу палацу з позначками, о котрій годині яким коридором проходять патрулі. Це мало допомогти мені спланувати свій маршрут незалежно від того, де мене поселять. І тепер було важливо лише те, як швидко я зберу цю ляльку та наскільки якісно виконаю свою роботу.

Коли у двері, нарешті, постукали, я саме схилилася над мапою. Сховавши цю дорогоцінну шпаргалку, стрибнула під ліжко, і вже звідти випустила в ляльку активаційне закляття. Зреагувавши на нього, вона здригнулася та стала на ноги. З’єднання між шарнірами зникли, очі та волосся набули натурального вигляду, а шкіра здавалася м’якою та пружною. Схоже, мені все вдалося.

Закінчивши активацію, лялька відчинила двері та вийшла з кімнати. Якщо мої розрахунки правильні, вона має повернутися щонайбільше за дві години, і тоді я її знищу, не залишивши жодної молекули. А тепер…

Ще раз звірившись із мапою, я почекала двадцять хвилин. Потім вислизнула з кімнати, попрямувавши до пункту призначення. Зараз мені необхідно ступати якомога тихіше, сподіваючись, що зазначені Камілассою часові орієнтири точні.

І все ж мені не подобалося, як випадково я натрапила на те дзеркало. Навряд чи даранці знали не тільки про нього, а й про те, де та коли його встановити. Але щось тут було не так. Хтось очевидно хотів, аби я натрапила на нього. Проте хто це був і коли?

Потрібна кімната з’явилася перед моїми очима несподівано, хоча я рахувала кожен крок до неї. Заповітне дзеркало досі було на колишньому місці.

Востаннє озирнувшись, аби впевнитися, що поруч нікого немає, я сіла в найнепримітніше місце неподалік від дзеркала та прочитала активаційне заклинання.

* * *

Щойно побачивши Лаліора Деланатера, Королева кошмарів радісно кинулася йому на шию та, сміючись, поцілувала.

— Яка я щаслива, Лаліоре! Іще ніколи я не була такою щасливою, — вигукнула вона, заливаючись дзвінким сміхом.

— Що сталося, кохана? — усміхнувся Деланатер, пестячи довгі чорні коси. — Що ти мала на увазі, коли вчора сказала, що знаєш, як зробити, аби ми завжди були разом?

— Я закінчила своє дослідження, яке розпочала, щойно закінчився твій шестимісячний сон та експедиція, — задоволено відповіла жінка. — Увесь цей час я нічого не говорила тобі, бо не знала, чи вийде в мене і чи казала правду Ключниця… Але тепер, коли вдалося, ми зможемо бути разом.

— Хіба таке можливо?

— Знаю, самій не віриться. Але воно так і є! Звісно, буде нелегко, але я вірю, що ми зможемо це зробити.

— І в чому ж суть?

— Я перейду до світу наяву, — урочисто промовила Королева кошмарів.

— Як ти збираєшся це зробити?

— Із твоєю допомогою. Основну частину розробленого мною ритуалу я маю виконати сама у світі снів. Проте все це буде даремно, якщо ти не зробиш дечого у світі наяву.

— То що ж це за ритуал?

— Перехід роздрібненої сутності, — пояснила Королева. — Як ти розумієш, на відміну від тебе, я не маю фізичного тіла у світі наяву — і моя душа, і моє тіло перебувають у снах. Якщо тобі, аби перейти з одного світу в інший, достатньо просто заснути чи прокинутися, то для мене все значно складніше. За своєю природою я не потребую сну, тут взагалі ніхто не спить. Отже, й потрапити душею до світу наяву я не можу. Тому, щоб мати змогу перетнути межу сновидінь, я маю перенести своє тіло та душу до світу живих.

— І як ти збираєшся це зробити?

— Я б збрехала, якби сказала, що це буде просто, — зосереджено сказала Королева. — Мені вдалося знайти спосіб відчинити Абсолютні ворота. Вони й стануть тією умовою, за якої буде можливо здійснити таке переміщення. Я просто пройду через них і, минувши Вузол, що зв’язує всі реальності, опинюся у світі наяву.

— А звідки ти візьмеш стільки енергії, щоб відчинити їх? — насупив брови чоловік.

— Не переймайся, залиш це на мене, — поспіхом відрізала чорна Королева. — Краще перейдімо до суті. Навіть за допомогою Абсолютних воріт буде вкрай проблематично, а може, й загалом неможливо перенести всю мою сутність. Тому я розділю її між генерал-губернаторами кошмарів, які перейдуть до світу наяву одночасно зі мною. Тепер щодо тієї ролі, яка відведена тобі як мешканцеві світу живих. Є дещо, що можеш зробити тільки ти.

— І що ж це?

— Дзеркала із запрошеннями, — пояснила Королева. — Ми здійснюватимемо перехід через дзеркала. Коли Абсолютні ворота в душі принцеси-жриці будуть відчинені, кожен із нас прийде в кошмарах до обраних жриць снів. Після цього вони мають прокинутися та зазирнути в дзеркала, які ти заговориш. Навпроти кожного з них за тиждень до ритуалу ти маєш запалити свічку та спопелити в її полум’ї по червоній нитці з одного клубка, промовивши слова запрошення для мене та моїх генерал-губернаторів. А потім віднести ці дзеркала обраним жрицям. Так ти створиш стежки, якими вони проведуть нас до світу наяву.

— А ти впевнена, що через це не виникне якихось проблем?

— Усе буде добре, коханий, — усміхнулася чорна Королева, стискаючи чоловіка в обіймах. — Не переймайся, все обов’язково буде добре. Інакше й бути не може!

* * *

— Отже, почнімо, — холодно промовила Королева снів до Рафтана та Лаліора. Чоловіки стояли навпроти неї, біля великого старого дуба, що ріс серед дерев неподалік від озера. — Насамперед, пане Деланатер, сподіваюся, ми з вами уникнемо суперечок на тему того, що вас залучають до змови проти власної дружини? Нагадаю вам, вона також і моя сестра, моя половинка. Тим не менше я не збираюся більше дозволяти емоціям впливати на мої рішення і від вас цього також не потерплю.

— У жодному разі, — відказав Деланатер сухим, хрипким голосом. — Я бачив усе на власні очі та чудово розумію, що іншого виходу немає. Тим паче після того, як моя дружина знищила останній шанс поєднати свою розірвану навпіл душу, коли вбила принцесу-жрицю, яка прийшла до неї, сподіваючись її втихомирити. Абсолютних воріт більше немає, а отже, єдине, що ми можемо зробити, — ізолювати скаженого звіра від тих, кому він міг би зашкодити.

— От і чудово, — кивнула Аллірея. — І все ж шкода, що королеви світу наяву через свою природу не можуть зараз потрапити до світу снів. Переговори в такому форматі доволі незручні.

— Тут нічого не поробиш, — зітхнув Санкор. — Але ми все з ними узгодили та виступатимемо як чесні посередники.

— Навіть не сумніваюся в цьому, — погодилася біла Королева. — Отже, що у вас за план?

— Насамперед об’єднати зусилля найсильніших магів світу заради того, щоб збудувати в’язницю для Королеви кошмарів, — упевнено почав Рафтан.

— Жодна в’язниця її не втримає, чи ви забули? У світі наяву вона має повну, абсолютну владу над матерією.

— Ми це чудово пам’ятаємо, — продовжував чаклун. — Саме тому ця в’язниця буде у світі снів, а саме на межі сну та смерті. Безмежний лабіринт, величезна стіна, де її триматимуть не тільки кайдани, не тільки тюремна камера, а й сама споруда.

— Тобто?

— Вхід до цієї стіни буде немов клапан: увійти всередину можна, а вийти — ні. Звісно, я також майже закінчив формулу лазівки, завдяки якій творці стіни та ті, хто посадять в’язнів до камер, зможуть вибратися звідти. Але щодо самої Королеви та її генерал-губернаторів усе буде не так просто. Я розробив надійний запобіжник.

— І що ж це? — спохмурніла Аллірея.

— Ім’я, — різко сказав Рафтан. — Щоб покинути стіну, необхідно покликати на допомогу, і зробити це можна один раз, скажімо, на двадцять-тридцять років. Та обов’язковою умовою втечі зі стіни мають бути два імені, які повинен знати в’язень. Перше — це ім’я рятівника, якого він кличе. Друге — його власне ім’я. Крім того, в’язень повинен розуміти, кого саме він кличе, та мати спогади про цю людину. Ми ж заберемо в неї її ім’я, а разом із ним і всі спогади. Вона лежатиме одна, в темряві, не знаючи нічого: хто вона така, як її звати, чому вона тут і чи є взагалі щось за межами тієї темної тюремної камери. Нехай це жорстоко щодо неї, але це єдиний вихід та відповідна плата за все, що вона накоїла.

— Згодна, — прошепотіла Королева снів, стиснувши кулаки. — Проте як ви засадите її до цієї вашої в’язниці на межі сну та смерті? Моя сестра не може заснути й потрапити до сновидінь навіть душею, що вже казати про тіло.

— А тіло залишиться у світі наяву, — пояснив Санкор. — Це буде ще однією особливістю стіни: вічний сон, під час якого фізичне тіло в’язня залишатиметься незмінним, доки він перебуватиме всередині стіни. Тому вона — з одного боку реальності вічно спляча, а з другого, ув’язнена — більше не зможе нікому нашкодити.

— Мені не подобається таке рішення, але поки нічого кращого ні я, ні ви запропонувати не можемо, — напружено прошепотіла Аллірея. — А як щодо мого плану, який я запропонувала королевам світу живих?

— Вони згодні пожертвувати своїми фізичними тілами, — відповів Лаліор. — Енергії, що виділиться в такому разі, буде достатньо. Ви, певно, здогадуєтеся, як ми збираємося нею скористатися.

— Запечатати душу моєї сестри?

— Саме так, — підтвердив Лаліор, відвівши погляд. — Стерти всі її спогади разом з іменем. От тільки як занурити її душу до світу снів?

— Щодо цього, то я маю одну ідею, — задумалася Аллірея. — Колись вона вже приходила до мене. І я певна, сестра записала все, що слід знати, аби відтворити це ще раз. Можливо, навіть до тієї самої книги, де містився опис ритуалу, який привів її до світу живих. Звісно, тоді її душа була цілісною, а розум — ясним, але гадаю, це спрацювало б і зараз. Щоправда, є одна перешкода.

— І яка ж?

— Для ритуалу вона скористалася енергетичними залишками від печаток у храмі, з якого почався перехід кошмарів. Але тоді ж вона сказала мені, що не зможе більше зробити цього, бо енергії в них було лише на один раз. І тепер їй, аби потрапити до сновидінь знову, довелося б переробляти ритуал, підлаштовуючи його під щось інше.

— Це не проблема, — заспокоїв Рафтан. — Якщо я побачу ті записи, то точно зможу переробити ритуал, замінивши ті енергетичні залишки від її першого досліду на щось інше.

— Наприклад, на уламки дзеркал, через які вона та генерал-губернатори проходили до світу наяву? — запропонував Лаліор.

— Непоганий варіант, — погодився Санкор. — Отже, можна вважати, що ми з вами змовилися, Ва-ша величносте?

— Так, починаймо, — твердо прошепотіла Аллірея, зціпивши зуби.

* * *

— Що означає це твоє «Я не дозволю»? — скипіла Гаретта, Королева тигрів, схопивши Лаліора за куртку міцною рукою, з якої хижо вилізли гострі пазурі.

Сонячний степ, великий дуб, оточений кількома зеленими деревами, озеро й неосяжно величезна стіна, що пролягала на обрії сірою смужкою, за якою звивалися кучері свинцевих хмар світу мертвих. Мабуть, це місце завжди залишалося таким самим. Змінювалися лише ті, хто тут стояв або сидів, закований у чорні ланцюги.

Безумовно, це були вони. Такі самі, як на тій фресці, знайденій багато років тому в катакомбах під Фетесаріном. Усі шестеро ядер цього світу. І п’ятеро з них дивилися на Деланатера жорстко, шоковано та навіть розлючено.

— Вона моя донька, — процідив чоловік.

— Вона лише половина душі Королеви кошмарів, загорнута в дзеркальне відображення твого тіла, — ще лютіше прошипіла Гаретта. — Невже… невже ти це так злякався за свою шкуру, га?

— Не варто, пане Деланатер, — апатично промовила гарненька чорноволоса дівчинка в чорній сукні з білим мереживом. — Ми ж уже з вами домовилися. Так, через те, що тіло Аккаміри як фізична проєкція вашого тіла пов’язане з вами та повністю дзеркалить стан вашої плоті, то з її смертю і ви, відповідно, помрете. Проте одразу після цього народитеся знову. Більше того, у вас залишаться всі спогади про минуле життя. Як на мене, це більш ніж щедра пропозиція. Надто, коли врахувати, що в усій цій різанині є також і ваша провина.

— Даруйте, Смерте, але справа не в тому, — напружено прошепотів Лаліор. — Я просто не дозволю вам убити мою доньку.

— Як можна вбити те, що ніколи не було справжнім? — здивовано спохмурніла дівчинка. — Аккаміра ніколи не мала власної душі. Вона — це лише розум, що відділився від фантазії.

— Але я ж бачу, що вона жива, — закричав чоловік. — Уже зараз у її очах, позбавлених зіниць, справжня людська свідомість. І я нізащо не дозволю вбити її!

— Проте це б могло допомогти вашій дружині, — нагадала Королева драконів. — Без Абсолютних воріт ми не зможемо поєднати дві половинки її душі. Але так, імовірно, їй стало б хоч трохи легше.

— Вона завжди була поряд з Аккамірою, але від цього розум не повертався до Королеви, — прошипів Лаліор.

— То нам тепер її залишити у світі наяву? — злісно прошипіла Гаретта.

— А чом би й ні?

— Тому що вона разом із матір’ю та генерал-губернаторами повинна сидіти в нижніх рівнях Стіни Санкора. І незалежно від вашого бажання Аккаміра сидітиме у своїй камері.

— Ви хотіли сказати «лежатиме в пелюшках, вічно порушуючи тишу підземелля відчайдушним плачем немовляти»? — остаточно зірвався Деланатер. — Забудьте, я не віддам вам свою доньку.

— А може, ви маєте якісь серйозніші аргументи? — поцікавилася Сонає, Королева феніксів.

— Я… Так, маю, — несподівано вигукнув чоловік.

— Та невже? — примружилася Лемія.

— Так, — рішуче заявив Лаліор. — Я… я збираюся дати Аккамірі душу — таку саму, як і та душа, що живе в ній зараз. І коли в її тілі буде власна, половину душі моєї дружини можна буде повернути та залишити поряд із нею, у її камері. Більше того, так я матиму можливість не тільки скопіювати її половинку душі, а й з’ясувати, як усе можна повернути на свої місця та зцілити її.

— Амбітна заява, — присвиснув Санкор.

— І я ладен покласти життя заради цього, — прошепотів Лаліор. — А життя в мене буде, як ви вже зрозуміли, дуже довгим.

— Гаразд, — раптом промовила чорноволоса дівчинка, погладжуючи свій підвісок у формі пісочного годинника. Від несподіванки всі витріщилися на неї. — Якщо ви так хочете, то проводьте свої досліди.

— Смерте, а чи ви певні? — насторожилася Аллірея.

— Більш ніж, — мило всміхнулася дівчинка. — Проте все, звісно, матиме свою ціну. У пана Деланатера буде все його вічне життя для того, щоб створити для Аккаміри власну душу, а також знайти спосіб поєднати дві половинки душі Королеви кошмарів. Проте якщо він із будь-яких причин загине раніше, ніж зробить це, йому доведеться заплатити. Я особисто облаштую для нього найжахливіший куточок пекла, де він залишиться на цілу вічність. Більше ніколи він не зможе народитися знову — ні в цьому світі, ні в якомусь іще. Епоха за епохою він терпітиме страшні тортури, не маючи навіть надії на пощаду. Пане Деланатер, чи готові ви заплатити цю ціну?

— Заради своєї дружини та доньки я готовий на все, — видихнув чоловік, і в його очах не було навіть тіні сумніву.

— Коли так, то… Шановні добродії, гадаю, ми можемо дозволити йому спробувати втілити свої плани. Пан Деланатер знає, чим ризикує.

— Гаразд, — різко сказала Лемія, гордо розправивши плечі. — Я згодна. А ви що скажете?

Перезирнувшись, королеви задумалися на кілька секунд, а потім упевнено кивнули.

— Коли ми все вирішили, то почнімо, — констатувала Смерть, перевернувши свій підвісок у вигляді пісочного годинника. Маленькі піщинки негайно посипалися.

Не кажучи більше ані слова, королеви світу живих стали трикутником перед Алліреєю, яка схилилася над зляканою, збентеженою, закутою в ланцюги Королевою кошмарів. Її долоні ніжно торкалися смаглявих щік сестри, а губи щось невпинно шепотіли.

Сонячна рівнина здригнулася від пориву ураганного вітру, який скажено розвіював довгі коси та королівські сукні. Єдине, що залишалося незворушним, — це величні крила дракона, вогненні крила фенікса та тигряча лапа, які сяяли, затьмарюючи самих королев.

— Нехай упокоїться в забутті ім’я твоє, — гірко прошепотіла Аллірея, поцілувавши спітнілий лоб свого темного відображення.

Королеви світу живих вигнулися дугою. А крила дракона, крила фенікса та тигряча лапа спалахнули, вибухнули та перетворилися на суцільний потік сяйва, яке помчало до Королеви снів. Урізавшись у її спину, воно потекло тендітним тілом, зібралося на її губах і ринулося до Королеви кошмарів.

Темна красуня несамовито закричала. Її волосся зметнулося вгору, а тіло забилося в конвульсіях. Здавалося, ураган просто зараз підніме її в небо та забере з собою. Проте цього не сталося, лише яскраве світло засліпило всіх навколо. Коли ж воно розсіялося, на землі лежала непритомна чорна Королева. Сукня та волосся, розтікшись, немов смола по воді, перепліталися із зеленою травою.

— Що ж, Лаліоре, час тобі зробити те, що ти маєш зробити, — прошепотіла Аллірея, сидячи на землі та стискаючи пальцями розшиту сріблом спідницю білосніжної сукні.

Не промовивши жодного слова, чоловік легко взяв на руки обім’якле тіло та поніс його до велетенської стіни, за якою ширилися безкрайні простори світу смерті.

* * *

Мене несло вгору, ніби за ниточку, що обплелася навколо мого тіла. Це відчуття було мені вже добре знайоме, і я спокійно йому віддалася, очікуючи на мить пробудження, аж раптом моє зап’ястя схопила Королева снів.

— Що ви… — шоковано прошепотіла я, дивлячись на Аллірею.

Вона нічого не сказала, тільки відпустила мою руку, а наступної миті обернулася до мене і щосили штовхнула в біле павутиння гілок дерева Застиглочасся.

Лаліор цупко тримав її руку, міцно притискаючи смагляву шкіру до губ, але крики змученої Королеви кошмарів від цього стихли лише на мить. А потім вона знову закричала, не в змозі стримати сльози від болю. Їй розказували, пояснювали, що дітей народжувати дуже тяжко, але вона, схоже, все одно не була до цього готовою.

— Ще трішечки, — підбадьорювали лікарі, тоді як Лаліор Деланатер відчайдушно гладив волосся своєї коханої дружини.

Здавалося, час змазався, наче свіжа фарба, по якій провели долонею. Аж раптом крики породілі стихли, а на зміну їм повітря розрізав гучний, здоровий плач новонародженої дитини.

— Ось, це дівчинка, — повідомила акушерка, з добрим виразом обличчя поклавши немовля на груди втомленої матері.

— Яка красуня, — лагідно прошепотів Лаліор, провівши пальцем по маленькій пухкенькій щічці. — Чи не так, кохана?

Королева кошмарів не відповіла. Ніжно тримаючи свою дитину, вона спантеличено, нерозуміюче подивилася на акушерку… із нею щось було не так. Зустрівши її погляд, жінка щиро всміхнулася, а наступної миті не встигла навіть закричати перед тим, як її тіло зсередини розірвали велетенські кам’яні щупальця! Не встигла крикнути й молода медсестра, яка від побаченого шоковано заклякла — її тіло проштрикнули десятки металевих штирів, які зненацька вилізли зі стіни, стелі та підлоги!

Але крик не врятував ані старого лікаря, якого зашморгнув колючий дріт, доки не відірвав голову; ані його асистента, чиї руки перетворилися на вовчі голови, що почали ненаситно вгризатися в тіло бідолахи.

Її очі, які були чорними лише хвилину тому, зараз сяяли кольором яскравої крові. Дивлячись навколо якось збентежено, з легкою тінню паніки та нерозуміння, Королева кошмарів передала дитину на руки Лаліора, який так і сидів, не в змозі поворухнутися, піднялася з кушетки та, хитаючись, пішла до лікарки середніх літ, яка в істериці забилася в куточок і з тваринним жахом дивилася на чорну Королеву, смаглява шкіра якої була суцільно забризкана кров’ю.

Опинившись поряд із переляканою жінкою, Королева простягнула руку та торкнулася її долоні.

Лікарка закричала, певно, не знаючи, що сильніше — страх чи біль? Бо в тому самому місці, до якого торкнулася Королева кошмарів, з’явилася кривава виразка. За лічені секунди вона збільшилася, безжально розійшовшись на всю руку, й поширювалася далі! Коли страшна рана досягла шиї, кисть уже відвалилася та догнивала на землі.

Крики стихнули менш ніж за хвилину.

— Так, все правильно… все добре… я все роблю правильно, — пролунав голос Королеви. А її губи розтягнулися в зловісній посмішці.

У мене не було часу отямитися після побаченого в записах. Тож, виринувши зі сновидінь, я одразу зібралася з силами та швидко повернулася до відведеної мені кімнати. Саме вчасно — десь за пів години сюди увійшла моя шарнірна лялька. Щойно за нею зачинилися двері, я безслідно знищила її та сіла на ліжко.

Ця ніч здалася однією з найдовших за все моє життя. І коли настав ранок, я мерщій виїхала з палацу до посольства, перш ніж цар прокинувся та вирішив запросити мене на сніданок.

Наступний день минув для мене спокійно. І день після нього також.

А потім до мене знову завітав Сувор Івінов.

— Панно Гайлінова, словами не описати, який я радий вас бачити, — посміхнувся чоловік.

— Навзаєм, — ввічливо відповіла я, пропонуючи гостеві сісти. Каміласса, яка, згідно з моїм планом, перебувала поряд саме на випадок візиту Івінова, по-військовому кивнула.

— Я саме від царя. Він просив переказати вам, що був неймовірно задоволений результатами вашої останньої зустрічі. Тому хотів би вам доручити перше особливе завдання — поки що невеличке, але незабаром він сподівається розширити нашу співпрацю… Що з вами, панно Гайлінова? — затнувся Сувор, помітивши на моєму обличчі шокований вираз.

— Пане Івінов, даруйте, але про яку зустріч ви говорите? — повільно спитала я, витримавши паузу.

— Що? — видихнув мій співрозмовник. Схоже, такого повороту подій він не очікував.

— Про яку саме зустріч? — перепитала я, вирячившись, наче тупа гламурна блондинка, якій показали дошку, списану формулами, та попросили довести теорему Геделя.

— Про ту, яка відбулася цієї п’ятниці, панно, — напружено промовив Івінов. — А точніше, в ніч із п’ятниці на суботу.

— Але я не сідала в прислану за мною карету! Я просто… не змогла. Нехай я дурна, але… мені так хочеться вірити…

— У ніч із п’ятниці на суботу панна Гайлінова не покидала території посольства, — втрутилася Каміласса, відіграючи свою роль у цій виставі. — Я особисто стежила за нею, як і завжди. Повернувшись із бібліотеки, куди їздила разом зі своєю перекладачкою, панна Гайлінова просиділа в кабінеті до пізньої ночі, а потім лягла спати та прокинулася після дев’ятої ранку.

— Камілассо, це точно? — ще більше напружився чоловік.

— Не маю жодних сумнівів, — суворо відказала дракониця. — І якщо все так, як ви кажете, слід негайно посилити охорону царя. Здається, хтось із підпільної опозиції знайшов спосіб обдурити нас, підіславши до його величності чи то двійника, чи то бозна-що. Негайно відішліть царя на медичне обстеження й стережіть його так, як іще ніколи не стерегли. Можливо, наша країна в небезпеці.

— Ваша правда, — скочив Івінов, стискаючи кулаки. — Даруйте, панно Гайлінова, але я мушу відкланятися. Як бачите, тут справа надзвичайної важливості.

Розвернувшись, Сувор покинув посольство. Незабаром я почула, як від’їхала його карета, і дуже хотіла зітхнути з полегшенням, але зловила себе на тому, що руки тремтять.

— Тобі варто якнайшвидше зв’язатися зі своїм командувачем, щоб організував від’їзд до Ануари, — витримавши кілька хвилин для певності, прошепотіла дракониця мені на вухо.

— Так, знаю.

Наморщивши лоба, генерал-рабиня вийшла з будівлі, а я важко опустилася в крісло та потерла скроні.

Він розуміє, що тут щось нечисто, отже, придивлятиметься до мене тепер утричі ретельніше. А я не можу дозволити собі померти. Королеви досі не прокинулися, тож розраховувати на їхню допомогу цього разу не варто. А отже, Абсолютні ворота мають залишатися відчиненими, принаймні доки ми знову не ув’язнимо Королеву кошмарів.

* * *

Минав уже третій день відтоді, як моя гра в розчаровану життям наївну жіночку вийшла на фінішну пряму та цілеспрямовано летіла до прірви. Івінов відтоді не відвідував мене, і могло б навіть здатися, що все не так погано. Але завдяки Камілассі я знала, що мої справи гірше нікуди. Царські спецслужби пробивали мене за всіма можливими каналами — повторно й учетверо ретельніше, ніж перед моїм приїздом. Завдяки показанням Каміласси версія з двійником, якого хтось підіслав, була основною. Проте детально пророблялася й та, у якій я якимось чином змогла ошукати й Камілассу, й царя, й Івінова, й узагалі всю столицю. Тож, коли в них щось спливе, я не встигну й зойкнути, як мені настане кінець.

Часу на ігри більше немає. Своє завдання я виконала й тепер повинна зробити все, аби передати цінну інформацію.

Треба подати знак, що мене пора забирати назад. От тільки пошту перевіряють і натяки зрозуміють, як би я їх не шифрувала. А використання зловісної «тривожної» кнопки майже напевне спровокує міжнародний конфлікт із небезпечним ворогом, до війни з яким Ануара наразі не готова. Коли Ларгус покидав Дарану, ми не встигли нічого придумати, і тепер я могла поплатитися за це головою, якщо швидко не зімпровізую.

Тамуючи тремтіння в пальцях, я міцно стисла в кулаку підвісок у вигляді чорного метелика, і мої губи розтягнулися в нервовій усмішці.

Сон. Мені потрібен лише один сон.

Хоч я й намагалася потроху практикуватися в усвідомлених сновидіннях, для мене все одно залишалося важко осягнути, що я сплю. У Ларгуса, судячи з його слів, справи з цим були значно кращі. Але зараз я мала постаратися та зробити все, що в моїх силах.

Знайти когось у неосяжному світі снів надзвичайно складно, практично неможливо, принаймні якщо шукати звичними способами. Та що як узяти до уваги факт того, що душа людини, яка спить, має абсолютну владу над сновидіннями? І якщо цією владою правильно скористатися, то хтозна, чи можна буде зробити те, що на перший погляд здається неможливим?

Саме з такими думками я й заснула, міцно стискаючи чорний підвісок. І так само стискаючи його, прокинулася наступного ранку. Як і завжди, я майже нічого не пам’ятала зі своїх снів. Але знала точно, що мені нічого не вдалося.

Так минула ще одна ніч. І лише на третю — вірогідно, вже незадовго до ранку, — у мене вийшло вхопитися посеред сну за тонесеньку ниточку усвідомлення.

Кілька секунд я розгублено стояла на місці, розглядаючи старий осінній ліс, огорнений золотавим листям. А потім щосили стиснула підвісок-метелик і закричала:

— Ларгусе!

Було так само тихо, тільки свист прохолодного вітру та шелестіння осіннього листя, яке падало нескінченним золотим дощем.

Глибоко зітхнувши, я сіла на землю під могутнім кленом.

— Привіт, — почула я його голос біля себе.

Я скочила на ноги та обійняла крука.

— Здається, ти дуже хотіла щось мені сказати?

— Так, — кивнула я. — Мені треба якнайшвидше повертатися до Ануари. Я вже дізналася все, що повинна була, але тепер до мене тут підвищена увага. Не знаю, чи пройде все гладенько і чи повернуся я цілою та здатною говорити, навіть якщо ти придумаєш, за яким приводом просто завтра мене відкликати. Тому… тут же нас ніхто не почує?

— Будь певна, — проговорив Ларгус. Одночасно з його словами жовте листя здійснялося в повітря і огорнуло нас щільним коконом, закривши навіть світло сонця. Тому, щоб бачити один одного, довелося запалювати олійну лампу всередині цієї маленької схованки.

Я не знала, що й коли може мене розбудити, тому швидко переповіла Ларгусові побачене в записаних у строєному дзеркалі сновидіннях.

Одначе непоганий спосіб для обміну інформації. Коли як слід попрацювати щодо усвідомлених сновидінь, то може бути чимала користь. І стане можливим спокійно зв’язуватися з…

— Ларгусе, а Каріл із Фандорою досі не повернулися? — запитала я, закінчивши свою розповідь.

— Ще ні. І сумніваюся, що ми побачимо їх найближчим часом. Проте тривожних сигналів від них теж не надходило. Решту я розкажу тобі, коли повернешся.

— Гаразд, — я погодилася, з гіркотою розуміючи, що наближається час прощатися.

Я вирушила з Ануари на початку весни, тепер не за горами осінь, а за цей час ми бачилися лише раз. І ось добігає кінця друга наша зустріч — у сновидіннях.

— Усе ж не розумію, чому Вадим більше не намагається мене вбити? Була всього одна спроба, коли я нібито сиділа в камері Тарабеса. Не вірю, що якби він захотів, то не знайшов би можливості. Надто, коли я тут, у Дарані — ворожій країні, із якою він вочевидь співпрацює. Після того, що ми дізналися… якщо я помру, то Королева кошмарів ніколи не зможе зібрати в собі частинки своєї сили, розподілені між генерал-губернаторами. Водночас без Абсолютних воріт і Праматерів ніщо не зможе повернути її до Стіни Санкора. І якби я все ж померла… Можливо, Вадим би й засмутився, що не зможе повернути Королеві кошмарів усю її силу. Але його задовольнила б і гарантія того, що такого козирного туза, як чорна королева, в нього тепер ніхто не відбере.

— Твоя правда, це й справді дивно, — кивнув Ларгус… Може, я раніше цього б і не помітила, але тепер зрозуміла, що він щось недоговорює. Чи то…

— Я й досі не второпаю, навіщо йому все це знадобилося, — вела далі я, незважаючи на те, що крук очевидно бажав закрити тему. — Коли вірити Літописам, дереву Застиглочасся та записам сновидінь, Королева кошмарів і без того тут мало не всемогутня. Йому значно простіше було просто одразу мене вбити та робити що завгодно. Але він чомусь вирішив ризикнути. То що ж такого було в тій силі Королеви, якщо це виправдовує ризик утратити її?

— Наразі ми це навряд дізнаємося, — зітхнув Ларгус. — Може, щось з’ясується, коли повернуться Каріл і Фандора. А тепер збирайся. Прокинувшись, я знайду привід і відкличу тебе з Дарани. А ще накажу, аби мої люди відстежували пересування твого пояса мага. Тож, коли ти відхилишся від маршруту, ми про це дізнаємося. Скоро побачимося.

Поспіхом поцілувавши мене на прощання, крук зник, а разом із ним обвалилася стіна жовтого листя. Цей нестримний вир закрутився навколо мене дивовижним танком, від якого замайоріло в очах.

А за мить я прокинулася й дивилася в стелю широко розплющеними очима. Ніби удар грому, в пам’яті пролунали слова Алліреї Рафтану Санкору:

«Я ж Творець марева, джерело життя для породжень сну. У межах мого світу я можу читати, впливати та проникати в полотно реальності…»

Полотно реальності? Те саме, про яке говорив Каріл, розказуючи, як маги тисячу років тому зупинили розвиток зброї у цьому світі? І яке, схоже, було предметом пильної уваги самої Королеви кошмарів у її дослідженнях?

Якщо Королева снів може впливати на нього в межах свого світу, то і в Королеви кошмарів має бути така сама сила. Але що буде з нею, якщо Королева кошмарів опиниться у світі наяву? Чи отримає вона доступ до полотна реальності світу живих?

Проникнути в полотно реальності. Перекроїти його, змінити реалії, обрати один варіант із нескінченної кількості вірогідностей десяти вимірів, спрямувати вектори розвитку тих чи інших аспектів буття. Із такою силою Вадим зможе що завгодно. Можливо, навіть стане безсмертним правителем усього світу. Він іще тоді, у тій ямі під Гільдією сказав мені, що хоче всього. То що ж буде, коли він ухопить шанс отримати все, буквально все?

Отже, тепер зрозуміло, чому Ларгус так поспішав закінчити цю розмову. Вадим цього не знає, але як засвідчив приклад із Праматерями, без Абсолютних воріт ув’язнення Королеви кошмарів все ж можливе. Скажімо, загнати її у сновидіння та знайти якесь альтернативне джерело енергії. Це катастрофічно складно. Настільки, що підструктурні ядра світу живих погодилися пожертвувати своїми фізичними тілами заради цієї мети. Проте щось придумати можна, наприклад, скористатися іншим підструктурним ядром. Смертю? Звучить божевільно, та шанс запроторити Королеву кошмарів до Стіни Санкора є.

А от якщо не стане Абсолютних воріт, повернути собі заховану в генерал-губернаторах силу вона ніяк не зуміє. Тож у разі найгіршого розвитку подій моя смерть може розв’язати частину проблем.

І схоже, Ларгус не хотів, аби я зрозуміла, що маю на руках цю карту та можу зіграти нею, коли вважатиму за потрібне.

* * *

Звістку про те, що мене відкликали, керівництво Дарани, вочевидь, сприйняло без ентузіазму. Але приводу затримувати посла вони не мали, і вже наступного ранку наша з Тафіною карета рушила до кордону з Ануарою.

Усю дорогу, ми не говорили ні про що, окрім дурних жіночих балачок. Ні я, ні мовчазна Тафіна такого зроду не любили, але це мало б відвернути від нас зайву увагу. Головне — перетнути кордон, перш ніж хтось полізе в наші речі та випадково знайде там маленький списаний папірець. Той самий, що перекладачка знайшла між сторінок однієї книжки, які брала почитати в бібліотеці клятого посольства. Щойно побачивши, я надійно заховала його в невеличкому рюкзаку з найнеобхіднішим, який тримала біля себе. І я не дістану його зі схованки, доки не залишуся з Ларгусом наодинці.

Звісно, я не мала зайвих ілюзій про те, що після перетину кордону даранці дадуть мені спокій. Я влізла в осине гніздо, полазила в ньому та добряче всіх розізлила. І хоча швидкий від’їзд рятував мене від прямої загрози, перед якою я не мала в Дарані жодного захисту, проте й значно підсилював підозри щодо мене. Тож даранська агентура в Ануарі не зводитиме з мене очей. І моя безпека залежатиме від двох чинників: наскільки небезпечним для себе вони вважатимуть Ларгуса та як далеко, на їхню думку, він ладен буде заради мене піти. Отже, вважати, що я в безпеці, можна буде лише після того, як Каміласса здійснить свій переворот і під корінь виріже всю стару еліту.

Та в одному я була впевнена: нам дадуть спокійно виїхати з країни. Інцидент із послами, які випадково загинуть дорогою, на своїй території даранцям ні до чого. Мене, щоправда, турбувала відсутність у нашому супроводі Каміласси. Із драконицею я б почувалася значно безпечніше, але мою дипломатичну місію (а з нею, відповідно, і спроби мене вбити), офіційно вважали закінченою, а отже, особливої охорони в особі генерала-рабині мені не надавали. Тому зараз нашу з Тафіною «безпеку» забезпечували тільки два десятки солдатів та один маг.

— Панно Алісо, все гаразд? — поцікавилася Тафіна, помітивши що я, задрімавши на мить, здригнулася та прокинулася.

— Так-так, — трохи розгублено пробурмотіла я, намагаючись позбутися присмаку від швидкого моторошного сновидіння, якого я навіть не пам’ятала.

Кілька секунд я збентежено кліпала, а потім почула якийсь гомін.

Я була щиро впевнена, що нам дадуть спокійно виїхати з країни. І саме цієї миті вся моя впевненість полетіла під три чорти!

— Наскільки все погано? — одразу поцікавилася Тафіна, щойно я визирнула з віконця карети.

— Гадаю, навіть у клоаці мелюзина значно краще, — знервовано простогнала я, спостерігаючи за трьома десятками розбійників, які напали на нашу охорону. Розбійників, що їхали верхи на породистих жеребцях царської армії і були озброєні напрочуд якісними мечами та арбалетами. Ще й з трійкою магів у ар’єргарді.

Між солдатами та «розбійниками» закипів кривавий бій, і не схоже було, що перші в курсі плану, за яким ними очевидно збиралися пожертвувати для переконливішої картинки. Тепер зрозуміло, чому мене відправили в цю свою останню подорож без Каміласси — хто ж заради «картинки» захоче жертвувати цілим драконом? Та й проти неї довелося б виставляти щось більше за три десятки перевдягнених солдатиків.

Як не дивно, наші захисники швидко втрачали позиції, і справа була не лише в чисельній перевазі. Складалося таке враження, ніби для нас виділили слабеньких невдах, а в «розбійники» підібрали найсильніших солдатів. А отже, все мало закінчитися за лічені хвилини і аж ніяк не на нашу користь.

Оглянувши місцевість, я ще більше впала в розпач, адже навколо був голий степ. Ані лісу, ані гір чи річки — нічого, де можна було б спробувати сховатися від переслідування. Про свою спробу битися один на один із даранським магом я добре пам’ятала. Тож без зайвих ілюзій єдиним шансом вижити залишалася втеча. Проте тікати було нікуди, а переміщення не мало сенсу, ці маги, вочевидь, не жовтороті хлопчаки і швидко мене відстежать. Але якщо я спробую переміститися на велику відстань — туди, де мав би бути якийсь ліс…

Подумки я пробіглася мапою Дарани та припустила, що до найближчого звідси лісу понад сто свагів — немало, і переміститися буде нелегко, та впораюся. Залишилася одна маленька деталь — Тафіна. Жодному стихійнику не до снаги перемістити на велику відстань когось, окрім себе. Отже, якби я спробувала втекти таким чином, то її, як пощастить, уб’ють одразу, перш ніж кинуться відстежувати слід мого переміщення.

Щоправда, чого це я переймаюся через неї? Вона підписала контракт і сама чудово пам’ятає: в нас суто ділові стосунки, на які вона погодилася, знаючи всі умови. Тож перекладачка в курсі, що я не ризикуватиму, не підставлятимуся заради неї. Отже, можна без жодних мук совісті рятувати свою шкуру, а разом із нею Абсолютні ворота та всі цінні відомості, здобуті в Дарані…

— Ну його до песиголовця в сраку, — буркнула я і, вискочивши з карети, махнула рукою, над якою одразу ж з’явилася золота печатка, з якої вилетіла зграя чорних метеликів.

Стиснувши пальці в кулак, я спрямувала зграю на «розбійників», які саме добивали рештки нашого супроводу. Розрізаючи розпечене повітря, метелики, наче маленькі тіні на осонні, пронеслися над землею та вгризлися в плоть нападників!

Двоє одразу впали мертвими. Але перш ніж чорні крильця торкнулися ще когось із горлорізів, зграю розігнала потужна ударна хвиля. Вона, певно, знесла б і мене з ніг, якби я не захистилася чорною стіною з метеликів. Та навіть після того, як пройшла ця хвиля, метелики й далі тремтіли. І це тремтіння посилювалося з кожним кроком магів, які наближалися до мене. Здається, їхній план був простий: оточити й ударити одразу з усіх боків; не залишити мені нічого, окрім захисту, та тиснути атаками, доки мій щит із чорних метеликів не впаде.

Поки цього не сталося, я кілька разів спробувала атакувати, але марно. Проти цих чаклунів я була наче немовля, яке стукає химеру по носі брязкальцем. Переміститися вже також стало неможливим: я майже фізично відчула, як навколо мене встановлено бар’єр, що придушить просторове заклинання.

Розуміючи безвихідь свого становища, я стисла кулаки, а потім закричала на все горло, занесла руку над головою і, зібравши навколо неї чорну зграю метеликів, кинулася вперед, просто на мага, що стояв навпроти, пихато посміхаючись. Я знавісніло його атакувала, і йому все важче й важче було стримувати мене. Крок за кроком наближаючись, я побачила в його очах не просто страх — справжній нелюдський жах.

На мить я завагалася, а потім атакувала з новою силою. У мене залишалося все менше й менше енергії, але я вирішила, що не зупинюся до самого кінця, тому тільки більше на нього налягала, аж доки зграя чорних метеликів, зібравшись стрілою, не пробила його наскрізь.

У бойовому запалі я розвернулася, чудово пам’ятаючи про двох інших магів та щонайменше півтора десятка розбійників, що залишилися…

…Одна-єдина мить. За яку в моїй гарячій голові майнула думка: чому вони не нападали на мене? Чому дали вбити одного з них?..

А потім я побачила гору трупів за своєю спиною. І Королева кошмарів зловісно сиділа на цій горі, немов на троні. Усміхнена, божевільна, моторошно-вродлива.

— О Стихії, — шоковано прошепотіла Тафіна. Перекладачка стояла біля карети — на щастя, поки що жива.

— Ми не закінчили з тобою, — лячно загиготіла жінка і, вставши зі свого кривавого престолу, легко попхнула його ногою. Тіла незграбно покотилися в різні боки.

— Як він дізнався ваше ім’я? — спитала я, намагаючись перехопити ініціативу: або так, або… Від спогаду про нашу попередню зустріч у мене занили ребра.

— Що за дурне запитання? — засміялася Королева ще моторошніше. — Лаліор завжди знав моє ім’я. Коли його забули всі на світі, навіть я сама, він пам’ятав його та готовий був назвати мені. О, він пам’ятав, пам’ятав! Пам’ятав, попри те, що його забрали подалі від мене і він був далеко так довго. Даремно всі ви сподівалися, що ми забудемо один одного так само, як і нашу чудову донечку. І не сподівайся, що я дам тобі спокій, — прошипіла красуня, наблизивши до мене своє обличчя. Її криваво-червоні очі палали безсилою люттю. І певно, саме від усвідомлення цього безсилля вони були вологими. — Я все знаю, геть усе. Це ти, ти її ховаєш!

— Ні, не я. Я її ніколи й не бачила.

— Але ж ти знаєш, де вона, так? Ти ж знаєш, де моя Аккаміра?

Я знала. Після всього, що дізналася в снах і на останній нараді, я була майже впевнена. Але, дивлячись на цю нещасну божевільну жінку — надто тепер, коли в пам’яті досі залишалися свіжими спогади про сновидіння, де вона була такою чарівною, — у мене не повертався язик сказати, що її донька вже багато тисячоліть мертва, вірогідно, жорстоко вбита. Я просто не могла сказати цього, та й вона мені однаково не повірила б.

— Пробачте, але я нічого не знаю.

— Безсердечна курва! — немов фурія, заверещала жінка. Замахнувшись тонкою рукою, вона щосили дала мені ляпаса. Я відлетіла назад і впала на землю.

Обличчя боліло. Ніс наче не зламано, і щелепа на місці, проте половина лиця горіла.

— Із вами все гаразд? — перелякано прошепотіла Тафіна.

Коли перед очима перестало мерехтіти, я побачила перекладачку, яка присіла поряд. А ще — невелику річку, якої хвилину тому тут точно не було.

— Якого… — видихнула я. А потім, істерично розсміявшись, додала: — Навіть не знаю, лякатися нам через це чи радіти.

Ми сиділи на березі річки, а за хвойними деревами виднілися гірські вершини.

* * *

У двері постукали тричі. А через дві секунди — ще двічі. Після цього я полегшено зітхнула й відчинила.

— Як воно? — запитала я, щойно перекладачка увійшла до кімнати.

— Не дуже, але поки не надто й погано, — відказала дівчина і, підійшовши до столика, виклала на нього куплені продукти, які незабаром перетворяться на наші бутерброди. — Місцеві на нас, звісно, поглядають скоса, але ще не агресивно.

Після того як Королева кошмарів покинула нас невідомо де, ми кілька хвилин простояли на місці, намагаючись отямитися. Коли спам’яталися і минув бойовий запал, мене почало нудити, а в голові запаморочилося так, що я довго не могла встояти на ногах. Дідько, коли на нас напали дорогою до Дарани, всіх супротивників перебила Малісса. А до того мені доводилося вбивати тільки песиголовців, нежить і породжень тіні. Тому тепер я могла повною мірою «насолодитися» цим уславленим відчуттям під назвою «уперше забруднив руки».

Коли я знову змогла стояти на ногах, ми оцінили ситуацію. І це зовсім не потішило нас. Закинуті невідомо куди, а з речей лишився тільки рюкзак із найнеобхіднішим. Зваживши всі «за» та «проти», ми дістали з нього змінний одяг і перевдягнулися в бідних подорожніх, аби привертати менше уваги. А потім вирушили за течією річки, поки не дійшли до невеличкого гірського містечка Юсканзи. Там-то й дізналися, що ми досі в Дарані, в Ерзаських горах. До кордону з Ануарою близько трьохсот свагів, а до того місця, де на нас напали, — понад сімсот.

Чужинців тут, як не дивно, не надто любили. Утім, було б значно гірше, якби місцеві дізналися, що ми ануарці. Але якихось особливих зовнішніх відмінностей між ануарцями та північно-західними даранцями не було, а мову Тафіна знала досконало. Тож ми завбачливо вирішили, що я вдаватиму глухоніму сестру Тафіни, та зняли кімнату на місцевому постоялому дворі. Синець від удару Королеви кошмарів, попри всі мої побоювання, не викликав зайвих запитань ні в кого. А господиня постоялого двору — як я дізналася згодом від Тафіни — то й взагалі вирішила, що мене чоловік побив, та ще й додала: «Нічого, буває, звична справа».

Отже, станом на сьогодні ми досі були живі, і можна стверджувати, що перші труднощі здолали. Проте будь-який наступний день міг стати для нас вирішальним. Готова закластися, царська служба безпеки вже підготувала тисячі (якщо не мільйони) листівок про безслідно зниклого посла.

Наразі нам залишалося чекати. Першої ж ночі я, усвідомивши себе в сновидіннях, залишила для Ларгуса повідомлення, яке він мав би отримати, коли засне. Пояс мага був зі мною, отже, круки, напевно, вже відстежили моє місцезнаходження. Тепер головне — дочекатися підмоги, не привертаючи до себе зайвої уваги даранських спецслужб. Бо якщо вони нас знайдуть раніше за ануарців — швиденько вб’ють і підкинуть до загальної гори трупів, що лишилися на місці нападу.

Я саме доїла свій бутерброд і розглядала в дзеркальці синець, який завдяки магії майже зійшов, коли раптом пролунав тихий, але дуже моторошний стук у двері. Ми, звісно, ні на кого не чекали, а хазяї постоялого двору не мали звички навідуватися до кімнат постояльців.

Перезирнувшись із Тафіною, я тихесенько пройшла до дверей і прислухалася.

Стук повторився, але цього разу якось дивно. Немов кісточки пальців вистукували знайому мелодію. І якщо я маю рацію, то це та сама мелодія, яка зривалася зі струн старої чорної скрипки під час мого першого Зимового балу.

Завагавшись на мить, я піднесла руку до дверей та простукала продовження ритму.

— Коли це ти, то мерщій відчиняй, — почула я шепіт у відповідь.

Я відчинила двері кімнати, а за мить полегшено зітхнула: на порозі стояла Каніла.

— Яка ж я рада тебе бачити, — охнула я та, не стримавшись, обійняла її. Щоправда, майже одразу зніяковіла, але заступниця голови круків не протестувала й навіть усміхнулася мені та поплескала по плечу.

— Пробач, що так довго, — кивнула жінка і, швидко увійшовши, зачинила двері. — Зі мною ще четверо круків, вони чекають надворі.

— Отримали моє повідомлення?

— І це теж. Окрім того, як тобі й казав Ларгус, ми стежили за твоїм поясом. Час від часу робили звірку твого реального місцезнаходження відповідно до місця, де ти мала б офіційно перебувати. Коли ж отримали від тебе повідомлення в снах, то вирішили перевірити, чи нас не дурять. Але заклинання показало, що ти насправді в Ерзаських горах, тож Ларгус зібрав невеличкий загін круків під моїм командуванням, доручив нам тишком-нишком розвідати що до чого і за можливості перемістити тебе до найближчої митниці, де взяти коней і верхи вирушити до Адамарея. А тепер, аби не гаяти дорогоцінний час, розкажи детально, що з вами в біса сталося.

Мою розповідь жінка вислухала спокійно, не перебиваючи. І тільки коли я закінчила, холодно наказала:

— Слухайте мене та запам’ятовуйте: на вашу карету напали. Ти намагалася оборонятися, допомагати вашій охороні, але хтось майже одразу вирубив вас обох. Отямилися ви вже тут, у компанії людей у масках, серед яких були й чарівники. Вам погрожували, наказали зупинитися на цьому постоялому дворі та не відходити від нього. Час від часу ви помічали їх, визираючи з вікна кімнати, але вони нічого не казали. Хто це і що їм потрібно — ви не знаєте. А решта вже за нами. Зрозуміло?

— Так, — кивнула я.

— Історія, звісно, з душком, але розказувати, як усе було насправді, ще гірша ідея. Ну а тепер сподіваюся, вам не треба довго збирати речі?

Замість відповіді я кинула дзеркальце, в якому хвилину тому роздивлялася свій синець, до рюкзака, застібнула його та накинула на плече.

— От і добре, — сказала Каніла і ми вийшли з номера.

Літо добігало кінця, та й ми опинилися значно північніше, тому в цьому містечку ночами було прохолодно.

Побачивши нас, четверо круків у чорних плащах підійшли та обступили з усіх боків.

— Нам пора, — коротко сказала Каніла, і всі ми рушили нічними вулицями дуже бідного і дуже брудного містечка.

Було вже пізно, але на вулицях досі вешталося чимало люду — старі п’яниці, що валялися під стінами обшарпаних будинків; молоді хлопчаки, які горлали п’яні пісеньки; товсті гулящі дівки, що брудними пальцями з обшарпаними нігтями тримали дешеві цигарки. І звісно, несамовитий галас із нічних шинків, де розважалися місцеві гультіпаки. Але всі вони, схоже, були задоволені своїм життям. Мимохідь зазираючи їм в очі, я бачила в них щастя від усвідомлення двох речей — вони живуть у найвеличнішій країні Дарані та в них достобіса дешевого пійла.

І коли, врешті-решт, круки, зайшовши до безлюдного провулка, взяли нас із Тафіною за руки, я відчула дивне спантеличення, немов боялася, що щось піде не так і мені доведеться назавжди залишитися тут. Проте відчула неймовірне полегшення, коли, розплющивши очі, побачила, що стою на митниці й під ногами ануарська земля, а кордон Дарани за моєю спиною. Так, цей світ був для мене чужий, Ануара ж просто країна, розташування якої географічно відповідало розташуванню моєї батьківщини і яка мала з нею збіса багато спільних культурних рис. Але чомусь саме цієї миті мені страшенно захотілося впасти на цю землю та розцілувати її. Дідько, як же я за нею скучила! До кордону з Дараною було лише кілька метрів «сірої зони», проте мені здавалося, що вперше за багато місяців повітря в моїх легенях не душить мене.

— Панно Алісо, з вами все гаразд? — поцікавилася Тафіна, певно, помітивши щось дивакувате, навіть трошки божевільне в моєму погляді.

— Так, усе просто чудово, — я видихнула і дзвінко засміялася.

* * *

Дорога верхи до Адамарея тривала кілька днів, і тоді я зустріла осінь. Ми їхали швидко, майже без зупинок, підживлюючи коней заклинаннями для підсилення витривалості, і прибули в місто круків пізнього вечора. Звісно, я насамперед хотіла зустрітися з Ларгусом, але Каніла мене розчарувала: голова круків зараз страшенно зайнятий, тож побачу я його лише зранку. Більше того, навіть ночуватиму сьогодні не в нього, а в Каніли.

Усе це, звісно, дуже мене засмутило та здивувало. Але після виснажливої дороги я була така стомлена, що просто змирилася з тим, що побачу Ларгуса лише завтра, і, пролежавши у гарячій ванні з пів години, повечеряла салатом та звалилася спати.

Якщо в Ануарі мені дихалося вільно, то в Адамареї ще й спокійно. Бо цієї ночі, вперше після нальоту «розбійників» на мою карету, я не бачила в сновидіннях обличь убитих мною нападників.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

Обітниця

Ранок видався приємно прохолодним. І разом із ніжними променями сонця, які несподівано впали на моє обличчя, мене розбудила Ламіра. Як виявилося, саме мавка й відкрила глухі темно-сині штори.

— Прокидайся, сонько, — радісно вигукнула дівчина і, безцеремонно схопивши мою ногу, стягнула мене з ліжка.

— Гей! — незадоволено буркнула я, однією рукою хапаючись за відбиті сідниці, а другою протираючи заспані очі. — Я ж сьогодні пізно лягла.

— Нічого, стара, зараз у нас важливіші справи, — діловито заявила подруга. І тільки тепер я помітила, що вона вдягнена в парадну блакитну сукню, а темне кучеряве волосся із зеленими кінчиками зібране у вишукану зачіску.

— Що ж за справи? — я здалася, неохоче підвівшись. Після всього, що сталося в Дарані, бачити щиро усміхнену Ламіру було настільки радісно, що я проти волі забула про вранішнє невдоволення та й собі всміхнулася.

— Нема часу пояснювати, зрозумієш усе в процесі, — коротко відповіла мавка. — За три години почнеться збіса важливий прийом, на якому всі ми маємо бути присутні. Тому мені доручили підготувати тебе… все, крім зачіски — заради неї прийде перукарка.

— Ну… добре, — я з острахом дивилася на міцний корсет у руках Ламіри. Дідько, і звідки в мене з’явилося відчуття, ніби я повернулася в старі добрі студентські часи?

— Ох, стара, тобі б схуднути, — простогнала дівчина, впираючись коліном в мої сідниці, аби як слід затягнути шнурівку. — Скільки в тебе ж це зараз талія? Сімдесят п’ять, чи вже усі вісімдесят?

— Замовкни, лише сімдесят два, — буркнула я, різко видихнувши після наступної «затяжки».

— Та я, може, й замовкну, але тобі час привести себе у форму, бо щось розслабилася за час свого шпигунського відрядження. Тому готуйся до контролю харчування та щоденних фізичних тренувань.

— Ні-ні-ні, — запротестувала я. — Нізащо.

— Защо, кицюню моя, защо, — маніакально посміхнулася Ламіра, зав’язуючи корсетний шнур бантиком. — Бо якщо завтра війна — маєш бути в бойовій готовності, щоб під тобою кінь спину не зламав.

Поки я намагалася звикнути до екстремального дихання, подруга дістала з шафи сукню, в яку почала мене запаковувати. І що тут скажеш, сукня була просто казкова! Із тонкої білої тканини, оздоблена золотом під візерунок крилець метелика.

Незабаром до кімнати увійшла перукарка, яка спорудила на моїй голові красиву зачіску. Після цього Ламіра зробила мені макіяж і начіпляла прикраси.

— Взагалі-то я б і сама могла, — спробувала запротестувати я, почуваючись лялькою, з якою бавиться маленька дівчинка.

— Не могла б, — відрізала подруга, прикріпивши до моєї сукні пояс мага як декоративний бант.

Я лише мигцем зазирнула в дзеркало, але побачене таки справило на мене враження. Інстинктивно рука потягнулася до подарованого Ларгусом підвіска — маленької чорної деталі, що яскраво виділялася в моєму незвичному образі, але дивовижним чином до нього пасувала.

— То як, ви готові? — поцікавилася Каніла, увійшовши до кімнати.

Коли я побачила хазяйку будинку при повному параді, то навіть на кілька секунд заклякла, шокована її темною вродою. Якщо хвилину тому я справді собі подобалася, то тепер зрозуміла, що поряд із Канілою вчергове хочу надіти собі на голову цеберко і заховатися десь у темному куточку, аби ніхто не бачив.

— Так, готові, — констатувала Ламіра, виштовхуючи мене з кімнати.

У вітальні біля входу я побачила Маліссу. Дівчина, як і завжди, була тиха та апатична, але вигляд мала просто неперевершений. Стримано, але тепло обійнявши мене, вона вийшла з будинку та сіла до заквітчаної карети. За мить там опинилися й ми з Ламірою та Канілою.

— Устигаємо? — спитала Ламіра.

— Так, у нас іще понад пів години, — відповіла крукиня.

— От і добре, — розслаблено зітхнула подруга.

І ось карета нарешті зупинилася біля великої, надзвичайно красивої старовинної будівлі з готичними фасадами.

— Алісо, нам зараз в інший бік. А ти спочатку підеш до Ларгуса. Ламіро, проведеш її? — Каніла з Маліссою завернули до мармурових сходів.

— Так, звісно, я добре запам’ятала куди йти, — кивнула подруга і, схопивши мене за руку, потягла лабіринтом сходів та коридорів.

— А куди ми, власне, йдемо? — розгублено запитала я, озираючись довкола.

— Здається, оце якраз сюди, — задоволено констатувала дівчина, різко зупинившись біля різьблених білих дверей у маленькій напівтемній кімнаті.

— Слухай, а що взагалі відбувається?

— Зараз уже зовсім немає часу пояснювати, — поспіхом торохтіла Ламіра, схопила щось зі столика, який стояв поряд, і почала копирсатися в моєму волоссі.

— Якого… — протягнула я, але так і не встигла нічого сказати.

— Ось, тримай, — скомандувала Ламіра і тицьнула мені в праву руку букет білих лілей, прикріплений стрічкою до талії, а в ліву — щось маленьке і потім мерщій дала драпака.

— Куди це ти? — я остаточно розгубилася, аж раптом моя рука намацала щось таке легке, що звисало з голови за моєю спиною. Такого раніше там не було. Насупившись, я обережно взялася пальцями за дивну тканину. Це що, фатин і мереживо?

Аж раптом великі білі двері повільно відчинилися. У сліпучому сонячному світлі линули звуки арф і скрипок, які грали ніжну, приємну та до біса урочисту мелодію. Я трохи примружилася.

Спочатку я побачила Ларгуса в розшитому сріблом чорному камзолі, який стояв у протилежному кінці зали, біля таких самих відчинених дверей. Потім погляд зачепився за дві низенькі колони, на одній з яких стояв золотий кубок, а на другій — свічка. Прямо між ними на підлозі було накреслене коло, біля краю якого стояв чоловік у білій туніці, підперезаній золотими шнурами.

На кілька секунд я зависла. І мабуть, якби переді мною було дзеркало, то я б побачила найвиряченіші очі в історії людства.

Гадки не маю, скільки минуло часу, але музика змінилася, і Ларгус рушив уперед, до заповітного кола. А я, сама не знаючи як і чому, також зробила перший крок червоним хідником. Погано усвідомлюючи, що відбувається, та майже не відповідаючи за свої дії, я підійшла до краю кола. Музика стихла.

— Навіщо ви тут? — немов грім серед ясного неба, пролунав голос майстра церемонії.

— Я прийшов узяти собі дружину, — стримано, але водночас неймовірно тепло відповів Ларгус.

— Я… я…

Та я взагалі не знаю, навіщо я тут, чорт забирай!

— Я… я прийшла віддати себе чоловікові, — затинаючись, пробелькотіла я на повному автопілоті.

— Тоді присягніться перед світом, у якому ми живемо, на очах у тих, хто прийшов засвідчити ваш шлюб, — урочисто мовив майстер.

— Я, Ларгус Агердон, присягаюся тобі, Алісо Гайлінова, — розпочав крук і розкрив ліву долоню. Там лежала тоненька золота каблучка.

— Я, Аліса Гайлінова, присягаюся тобі, Ларгусе Агердон, — я перелякано прошепотіла, автоматично розтиснувши ліву руку, де виявилася чоловіча обручка.

— Ходити з тобою по одній землі, — промовили ми з круком одночасно.

Крок, і ми обоє опинилися в центрі кола, так близько один до одного. Серце закалатало ще сильніше, коли Ларгус узяв мою правицю й надів обручку на підмізинний палець, поряд із каблучкою, подарованою на заручини.

Іще ніколи мої руки так не тремтіли. Я боялася впустити обручку й потім незграбно бігати за нею всією церемоніальною залою. Але обійшлося. Не знаю яким дивом, та мені вдалося твердо й упевнено надіти її Ларгусові на підмізинний палець… А потім руки затремтіли з новою силою, коли я простягнула складені човником долоні під кубок зі словами:

— Пити з тобою одну воду.

Прохолодна джерельна вода наповнила долоні, і я, наче зачарована, піднесла її до губ та випила до останньої краплі. Але від цього в горлі тільки більше пересохло.

Мої руки так само тремтіли, коли я відчула дотик крука, який переплів зі мною пальці. Я неначе загубилася та повністю віддалася йому, дозволивши вести себе. Не відводячи від мене погляду, Ларгус провів нашими долонями над свічкою, яку тримав майстер церемонії, у той час як наші голоси, немов самі по собі, промовили:

— Горіти з тобою одним вогнем.

А потім він міцно стиснув мою руку і притягнув мене до себе. Так легко він пригортав мене, а я чула, як швидко б’ється його серце.

— Дихати з тобою одним повітрям, — прошепотіли ми, лоскочучи подихом губи один одного, за мить до того, як з’єднатися в довгому ніжному поцілунку.

Голова просто йшла обертом.

— Від цієї миті ви пов’язані землею, водою, вогнем і повітрям, — немов здалеку, долетіли до мене слова майстра церемоній. — Віднині й довіку ви подружжя: Ларгус та Аліса Агердон.

Відчуття реальності, й без того ефемерне, покинуло мене остаточно. Музика, що заграла з новою силою, немов лунала в паралельному всесвіті. Обличчя гостей, що стояли навпроти нас у церемоніальній залі, злилися в розмиту масу, немов хтось розлив склянку води на свіжий малюнок аквареллю. Єдине, що залишалося реальним, — це рука Ларгуса, за яку я відчайдушно трималася.

Так ми пройшли до зали поздоровлень, де всі ці люди підходили до нас і вітали. Ларгус непогано тримався, але в мене сил вистачало лише розгублено всміхатися та кивати. Краєм ока я встигла помітити Ламіру, Фамала, Маліссу, Канілу та ще кількох знайомих. Решту ж бачила, немов у тумані. І посеред цього туману відчуття часу просто розтануло. Я навіть не одразу зрозуміла, коли гості рушили до карет, аби поїхати кудись. А Ларгус повів мене іншим коридором.

Аж раптом крук зупинився й, упевнившись, що ми самі, щосили обійняв мене та, притискаючи до стіни, палко поцілував!

— Ми надто довго не були разом, — прошепотів він.

Це тривало довго. Дуже довго. Мабуть, тривало б іще довше, якби десь із сусіднього коридору не почулися чиїсь ритмічні кроки.

Трохи отямившись, чоловік поправив мою фату та повів мене далі.

— Ларгусе, що це от щойно було? — заїкаючись, спитала я.

— Схоже на поцілунок, — хитро посміхнувся мій новоспечений чоловік. О Стихії, невже тепер справді чоловік?

— Та ні… до того, — я ще більше розгубилася.

— А-а-а, он ти про що? Ну, то було наше весілля, — повідомив крук із такою незвичною для себе дитячою безпосередністю. Мабуть, якби можна було вибити мене з колії ще більше, то Ларгусові це щойно вдалося.

— Добре… Але чому я дізналася про нього, лише коли в церемоніальній залі відчинили двері для нареченої?

— Вирішив улаштувати тобі сюрприз, — посміхнувся Ларгус із виглядом дипломованого троля.

— Це не смішно, — насупилася я. — Дідько, Ларгусе, це ж весілля! Як ти міг нічого мені про це не сказати?

— Але ж ти, здається, іще взимку погодилася? — ще хитріше посміхнувся крук.

— Так, але ж… ну не можна так, — я безнадійно застогнала. І поки в мене в голові все ще більше перекидалося догори дриґом, Ларгус голосно розсміявся та знову поцілував мене.

— Ходімо вже, — весело прошепотів крук. — Як-не-як, необхідно витерпіти день святкування в компанії всіх тих людей, що прийшли нас привітати.

— І багато їх там буде? — змучено простогнала я.

— Насправді не дуже, — хитро підморгнув Ларгус. — Взагалі, за правилами, я мав би запросити всіх можливих і неможливих офіційних осіб. Та оскільки це весілля було сюрпризом, і не тільки для тебе, про нього стало відомо широкому загалу лише сьогодні зранку. Тож на святкуванні будуть тільки ті, кого я особисто хотів бачити, попередивши заздалегідь, а також усі, хто встиг за такий короткий час дістатися Адамарея.

— Хитро, — гмикнула я, намагаючись змиритися з тим, що серед усіх присутніх на цьому весіллі я була останньою, хто про нього довідався. — Але, може, все ж поясниш мені причину цього «сюрпризу»? Ларгусе, я ж чудово розумію, що ти щось від мене приховуєш, і мені вже набридло просто мовчки спостерігати за грою, яку ти ведеш, — твердо промовила я та суворо подивилася йому в очі. — Тож, коли ти вже вирішив одружитися зі мною, та ще й так поспіхом, то я б хотіла почути від тебе адекватні відповіді на очевидні запитання.

— Гаразд, — здався крук, пильно вдивляючись у мої очі. Невже помітив у них щось нове? Те, що змушувало зі мною рахуватися? — Ми все обговоримо, але згодом, коли повернемося додому, відійдемо від дурдому, який на нас чекає, та сядемо на диванчик у вітальні з двома горнятками гарячої кави з корицею. Згода?

— Згода.

— Тоді, люба, ходімо на свято, звідки нам, навіть не сумнівайся, захочеться втекти майже одразу, — усміхнувся Ларгус і, поклавши руку на мою талію, повів мене до виходу для молодят, біля якого стояла карета.

Цієї миті я ще не усвідомлювала сказаних Ларгусом слів повною мірою. Так само, як і не розуміла, чому ж для багатьох подружніх пар так тяжко назвати весілля найкращим днем свого життя. Усвідомила я це трохи згодом, коли ми опинилися в ресторані біля міського парку.

— Любий, скажи… — я невпевнено прошепотіла. — А це весілля… ти його як давно задумав влаштувати? Я маю на увазі, як давно ти обрав дату та почав до нього готуватися?

— Минулого тижня, — чесно зізнався крук.

— Тоді, в принципі, все зрозуміло, — зітхнула я, готуючись до дуже важкого дня.

Наскільки я пам’ятала, ті ж Каріл із Фандорою витратили на організацію свого весілля понад пів року, і в цю підготовку також входила розробка Фандорою індивідуального сценарію свята, репертуар музикантів, який задовольнив би гостей і подобався молодятам, декор ресторану тощо.

У нашому ж випадку Ларгусові чомусь довелося поспішати з підготовкою. А отже, щонайбільше варто було розраховувати на стандартну програму хорошого тамади та популярний весільний репертуар у музикантів. Проте я (та й Ларгус, схоже, теж) завжди була людиною з доволі специфічним смаком, якій складно стерпіти те, що цим смакам не відповідало. Тому бажання втекти кудись подалі заволоділо мною вже за пів години.

Щоправда, не певна, чи не було такого ж бажання й у Фандори на тому добре спланованому нею весіллі. Переважно через те, що свято неймовірно, просто нестерпно стомлювало. Раніше я погано розуміла ті пари, які своє весілля святкували лише вдвох за романтичною вечерею в ресторані. А тепер я їм щиро заздрила як розумним людям. Це була та недоступна чарівникові-високопосадовцю розкіш, про яку залишалося тільки мріяти.

Проте мені все ж пощастило. Під час танцю я трохи вивихнула ногу, тож, посилаючись на це, вибила собі право спокійнісінько сидіти майже до кінця вечора. Коли ж наречену не можна було витягати на різноманітні ігри та конкурси кожні три хвилини, увага гостей трохи спала й дихати стало легше.

— Ти як, жива? — поцікавилася Ламіра, плюхнувшись поруч після чергового танцю.

— Ніколи не думала, що так радітиму вивихнутій нозі, — я натягнуто всміхнулася, простежуючи поглядом за Ларгусом, який ввічливо спілкувався з гостями. — Дідько, як же спати хочеться. Навіть із дороги відпочити не дали, одразу кинули в цю кашу.

— Ну, буває, — зітхнула подруга, поплескавши мене по плечу.

— Невже не можна було призначити весілля хоча б на завтра, щоб я виспалася, а не кидати мене після Дарани — із дощу та під ринву?

— Деталей не знаю, але твій чоловік запевнив, що не можна, — знизала плечима Ламіра. — Утім, попри поспіх і брак часу, він старався. Щоправда, основні зусилля кинув на твоє вбрання, церемонію та меню, а от решта вже була на команді професіоналів, у яких усе за власними стандартами. Ну а що ж поробиш, коли таким, як ми, ці стандарти нагадують бісове пекло. Але це можна пережити, просто жуй смаколики й ігноруй навколишній світ. Ну а потім зможеш і виспатися.

— Твоя правда. Але дідько, як же мене бісить, коли сувора реальність б’є лопатою по твоїх наївних дитячих мріях і фантазіях.

— А ти думала, в реальному житті все так чудово? — засміялася Ламіра, легенько штурхонувши мене кулачком по плечу. — Іноді нікуди не дітися від натовпу бевзів, яким треба хоч трохи догодити.

— Ну їх всіх у гузно, — пирскнула я, відкусивши добрячий шматок відбивної.

Решту цього свята, на якому було весело кому завгодно, окрім мене, я робила те, що вмію найкраще: їла. І можливо, відчую все це згодом, але поки що корсет цьому моєму заняттю на диво не заважав. Що ж, принаймні з меню Ларгус постарався на славу.

— А тепер настав найважливіший момент свята, — несподівано пролунало над моїм вухом, саме коли з мого рота брутально стирчала куряча ніжка. Я мало не вдавилася, коли зрозуміла, що цей голос тамади, який стоїть у мене за спиною. Увага всіх гостей була спрямована саме на мене. Завагавшись, я повільно поклала недоїдену курятину на тарілку та витерла губи серветкою. — Пора нашій нареченій кидати букет, — вів собі далі любісінько тамада.

Музики заграли красиву, спокійну мелодію. А я, дожовуючи м’ясо, яке мало не застрягло в горлі, взяла свій букет і тільки тепер помітила, що якийсь «геніальний» офіціант поставив його не просто у вазу, а у воду. А букет же був на порбукетниці!

Чортихаючись, я нашвидку обтерла букет і руки серветками. За моєю спиною вишикувалися всі незаміжні дівчата. Щоправда, претенденток набралося не дуже й багато — загалом гості були старшого віку, та й Малісса, зі зрозумілих причин, не збиралася ловити букет.

Зітхнувши, я стала спиною до тих п’яти чи шести дівчат і кинула букет, а за мить почула пронизливе: «ОЙ!»

— Ну, ти як завжди, — прошепотів Ларгус, посміюючись у кулачок.

Обернувшись, я побачила сімнадцятирічну доньку одного з друзів Ларгуса з упійманим букетом і підбитим оком, під яким прилипла маленька квіточка, що випала з порбукетниці. Решта дівчат дивилася на неї, як кіт на сало, і тільки Ламіра відверто реготала.

— Усе гаразд? — я стурбовано поцікавилася, підскочивши до бідолахи.

— Так, я в нормі, — розгублено всміхнулася дівчина.

— Ну, а тепер наша наречена втомилася бути нареченою та хоче стати дружиною, тому час знімати фату, — оголосив тамада, перш ніж я встигла щось зрозуміти.

За мить мене посадили на м’який стілець, музики заграли чергову спокійну мелодію, а Ларгус почав вовтузитися з моєю зачіскою. І… не знаю як Ламірі вдалося так швидко ту фату причепити, але крук борсався з нею довго. Так довго, що музикам і самим набридло грати ту саму мелодію, а гості навіть потроху відволікалися на свої справи. Присягаюся, якби в цьому світі існували смартфони — всі до одного зараз залипли б в соцмережах, скролячи стрічку.

— Слухай, а чого Каніла не ловила букет? — спитала я, поки Ларгус боровся з черговою шпилькою.

— У неї своя історія, — коротко відказав крук. — Можливо, колись вона її тобі розкаже, але це лише її власна ноша.

— Зрозуміло, — кивнула я.

Шпильки одна за одною падали на велику тарілку, яку тамада тримав у руках.

— Ну, от і все, — почула я, коли фата несподівано зіслизнула з мого волосся.

За лічені хвилини на моїй голові з’явився вибагливий капелюшок із білого мережива. А я, повернувшись до Ламіри, наділа на неї свою фату для першого танцю дівчат із нареченою. Чорт, хто б міг уявити, що одного разу я таки стоятиму «по цей бік фати»?

Коли ж, нарешті, з усіма дівчатами танці завершилися, я знову опинилася в обіймах Ларгуса. На його губах досі залишався смак крему весільного торта, коли він цілував мене наприкінці вечора. А незабаром я зрозуміла, що нас уже провели і ми сидимо в кареті, яка їде до його будинку.

— То як, ти вже звикла до думки, що стала пані Агердон? — усміхнувся крук, пригортаючи мене. — Ну хоча б усвідомила це?

— Йой, не дуже, — я розгублено схопилася за голову.

— Бідолаха, — засміявся чоловік, знову й знову цілуючи мене.

— Слухай, Ларгусе, — прошепотіла я, стиснувши пальцями чорного метелика на своїй шиї. — То виходить, Гільдія круків колись розкопала інформацію про Обітниці?

— Є таке, — він трохи зніяковів. І це збентеження було таким незвичним для його обличчя, що я розчулено замилувалася. — Ще кілька століть тому наші сновидці дізналися про Обітниці, досліджуючи Королівство марева. Проте на прохання тих, від кого почули цю інформацію, не розголошували її. Та й самі не часто використовували… А як хто й використовував, то зрозуміло, нікому про це не розповідав.

— І коли ж ти збирався сказати правду про те, що саме подарував мені того дня, як допоміг вибратися зі Стіни Санкора?

— Якщо чесно, то я хотів залишити це моїм маленьким секретом, — усміхнувся крук, також торкнувшись прикраси. — А ще подивитися, чи не віднесеш ти частинку моєї душі лихвареві, як раптом розтринькаєш стипендію, — додав він і, знущаючись, розсміявся.

— Та йди ти! — я теж засміялася у відповідь та штурхнула його ліктем під ребра.

Несподівано він ніжно усміхнувся та поцілував мене.

— Насправді я щасливий, що ти прийняла її того дня. І що досі носиш. Хоча тоді я навіть у найбожевільніших мріях не міг уявити, що колись одружуся з тією дівчиною, від якої з першого погляду втратив голову.

— То коли ти розкажеш мені, чому так раптово влаштував усе це з нашим весіллям? — розімліло прошепотіла я, коли Ларгус торкнувся губами моєї шиї.

— Трохи згодом, — лукаво примружився крук. — Зараз я надто за тобою скучив.

І перш ніж мені вдалося щось мовити, я зрозуміла, що опинилася вдома. А Ларгус, обіймаючи, притискає мене своїм тілом до великого ліжка посеред його… точніше, тепер уже нашої спальні.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

Ланцюг

Єдине, чого мені хотілося весь наступний день, — це спати. Проте життя нечасто питає в нас, чого нам хочеться, а чого ні. Тому ще о дев’ятій ранку мене розбудив Ларгус, який сповістив, що час уже вставати. Виною мого зірваного довгоочікуваного відпочинку був візит не когось там, а самого ректора магічного університету, Ланора Карнесса, який несподівано завітав до Адамарея. Схоже, він був серед тих, хто дізнався про весілля голови круків, але не встиг дістатися сюди до вчорашнього ранку. І чогось мені здалося, що він не останній із таких от візитерів.

Тяжко зітхнувши, я перевдяглася та попрямувала разом зі своїм чоловіком до вежі Гільдії.

Коли ми прибули, секретарка повідомила, що чекає на нас уже не тільки пан Карнесс, а й сам Голова гільдії стихій, Алагар Натон. І можливо, все це мені просто здавалося, але мене муляло відчуття, що після цього неочікуваного весілля багато високопосадових осіб захочуть тактовно висловити Ларгусові своє обурення.

Як виявилося, обидва чаклуни чекали на нас у приймальні, де я їх і побачила, першою увійшовши до кімнати.

— Вітаю вас, панове, — чемно сказала я, хоча від вигляду цих двох, а надто ректора, мені стало трохи некомфортно.

— Несподівана зустріч, панно Гайлінова, — промовив Карнесс, не приховуючи своєї ворожості.

— Пані Агердон, — напружено виправив його Ларгус за моєю спиною.

— Так, звісно, просто я ще, мабуть, не усвідомив цієї новини, — гмикнув ректор. — Вона так несподівано на мене звалилася. Я й досі не був певен, чи це не чиясь помилка.

— Як бачите, все правильно, — спокійно вимовив Ларгус, обіймаючи мене за плечі.

Можливо, після Дарани моя паранойя просто досягла нового рівня, але чомусь мені здалося, що тут щось не так. Навіть ураховуючи, що обидва поважних пани не дуже-то мене й любили, атмосфера аж бриніла від напруження. Формально шлюб голови Гільдії не вважався нерівним, якщо його дружиною ставала аристократка, представниця великої буржуазії чи будь-який маг на службі в Ануари. А за чинним законодавством, то й поготів, обмеження на вибір партії для шлюбу накладалося лише на вищу аристократію. Тому жодних претензій ніхто не міг мати бодай теоретично.

Та що там лукавити, чутки про наші з Ларгусом стосунки ходили ще від Зимового балу, і, як донесла мені Ламіра, деякі панянки виявилися настільки гострозорими, що помітили каблучку на моєму пальці. Але чому ж тоді ці двоє тепер дивилися на мене, наче радники короля на бандитку з нетрів, яка тишком-нишком вискочила заміж за кронпринца?

— То чим можу завдячувати вашому візиту? — поцікавився крук.

— Державні справи, пане Агердон, — пояснив Натон.

— І справи термінові, — додав Карнесс.

— Он як? — насторожився Ларгус. — Що ж, тоді пропоную почати.

— Пане Агердон, якщо не заперечуєте, я хотів би спочатку поговорити з вами сам на сам, — поспіхом додав голова Гільдії стихій.

— Гаразд, — іще більше насторожився Ларгус.

— Не переймайтеся щодо вашої дружини, — додав ректор із фальшивою ввічливістю. — Я розважу її прогулянкою в саду. Ми з нею вже давненько не спілкувалися.

— Якщо Аліса не проти, то воля ваша, — знизав плечима крук.

Мабуть, просто не існує слів, щоб описати, як же мені хотілося відмовитися від цієї неприємної прогулянки. Але в дипломатичному плані це б означало мою поразку, тому я, чемно всміхнувшись, спустилася разом із ректором сходами та вийшла в сад.

— Дозвольте привітати вас із такою радісною подією, — усміхнувся Ланор Карнесс, коли ми трохи відійшли від входу до вежі.

— Дякую, — холодно кивнула я.

— Така несподіванка для всіх нас, — сплеснув у долоні чарівник, скоса спостерігаючи мою реакцію. — Я й уявити ніколи не міг, що пан Агердон наважиться на такий хитрий крок, лише щоб переграти нас усіх і залишити біля себе ключ до проріхи між світами.

— Тобто? — спантеличено вирвалося в мене. Спокійніше, Алісо! Не піддавайся на провокації, вони були очевидними.

— Ну, тепер у нас просто зв’язані руки. Принаймні, допоки ми не матимемо вагомих доказів, — хитро проговорив ректор.

— Доказів чого, дозвольте поцікавитися?

— Того, що ви працюєте на Вадима Корсарова, звісно, — широко всміхнувся Карнесс. — Невже ви були настільки наївні, що не розуміли? Ми вже давно про все здогадуємося, дуже давно. Навіть якщо відкинути те, що ви прибули з одного світу та дивним чином пов’язані завдяки силі Королеви кошмарів, яка пробила проріху в міжсвітовій матерії… Ви що, й справді вірили, ніби ніхто з нас не здивується тій маленькій деталі про книжку, яка нібито наштовхнула вас на думку про особистість мага в масці? Той інцидент стався задовго до Зимового балу, і весь той час, поки пан Корсаров плів своє павутиння, ви будь-якої миті могли вказати на нього. Але зробили це лише на тому балу, коли він, закінчивши всі свої справи, втік із країни. Ми не дурні, панно Гайлінова… ой, даруйте, пані Агердон. Уже тоді в нас майже не лишилося сумнівів, що ви співпрацюєте з Вадимом Корсаровим. Ваш арешт за непрямими доказами був просто справою часу. Проте нам заважала ваша біганина туди-сюди. То ви рушите кудись посеред зими, то взагалі поїдете до Дарани на кілька місяців. А щойно повернулися глухої ночі, вже наступного ранку — БАЦ, і ви дружина Голови круків, а ми ніяк не встигли цьому завадити. І на жаль, поки що ми знову не можемо вас арештувати. Бо з тими непрямими доказами, що ми мали, можна було б кинути до в’язниці звичайного рядового мага, але не дружину голови Гільдії. Тому стоячи аплодую вам і вашому чоловікові, ви нас переграли. Але запевняю, це не триватиме довго. Я певен, що нові, вагоміші докази проти вас, урешті-решт, вилізуть на поверхню. І прошу, не робіть таке обличчя, — загиготів Карнесс.

То ось у чому розгадка цієї дивної поведінки Ларгуса? А заодно й причина, з якої мене так швидко потягнули до шлюбного палацу? У банальному бажанні захистити мене, а разом зі мною, мабуть, і Абсолютні ворота? Хитро, Ларгусе, хитро. Схоже, вже першого дня сімейного життя на нас чекатиме довга та напружена розмова, яка не закінчиться, допоки цей чортів комбінатор усього не пояснить.

— А хочете, я відкрию вам маленьку таємницю? Тільки ви нікому цього не кажіть, — гигикнув ректор мені на вухо. — Ці ваші проблеми з мисленням, коли ви дуже вчасно забували щось важливе, не могли вибудувати елементарний логічний ланцюг, чи коли майже готовий ланцюг просто розсипався, наче пісочне печиво… Усе це почалося відтоді, як він скористався Абсолютними воротами у вашій душі, після чого залишив у вашому мозку кілька ниточок, аби блокувати певні небажані думки. Вони весь час були там, тихі та непомітні. Діяли пасивно, так, щоб ніхто не міг їх виявити, серед того й ви самі. Просто тихенько ховаючи від вашої свідомості деякі ваші власні знання та спогади.

Цієї миті мені стало по-справжньому страшно, і Карнесс це помітив. Можливо, зараз Вадим просто не використовував ту пастку, яку встановив у моїй голові, але один логічний ланцюг я вибудувала за мить.

Але ж… але ж ми в Адамареї! І не десь там, а біля самої вежі Гільдії. Просто не може бути такого, щоб він…

Я й оком не змигнула, як відчула міцну п’ятірню Ланора Карнесса на своєму зап’ясті. Саду біля вежі вже не було, я стояла посеред великої темної зали та дивилася прямо на Вадима, навколо якого плющем вилася Королева кошмарів.

— Хороша робота, Ланоре, — добродушно всміхнувся Вадим. А за мить, з такою самою приязною усмішкою, спопелив ректора, перш ніж той устиг здивуватися.

Трясця…

— Одразу прибираєш свідків? — шоковано прошепотіла я, не в змозі відвести погляд від молодого чоловіка з чорним поясом крука.

— А навіщо залишати їх? — гмикнув Вадим. — Карнесс був відданим союзником аж із часів мого студентства. Але він свою роль уже виконав, перемістивши тебе до мене за допомогою артефакту, який я створив завдяки моїй любій Хаосс. Тому я й не мав жодних причин залишати його живим.

— Бачу, ти став ще більшим покидьком, аніж раніше, — прошипіла я, намагаючись розгледіти в темряві місце, куди потрапила. Найбільше мене насторожили сім кам’яних саркофагів, розставлених колом.

— Дякую, я старався, — цинічно усміхнувся Вадим. — Мушу віддати Агердонові належне. Він намагався переграти мене всіма правдами й неправдами, але в нього нічого не вийшло. І ти все правильно зрозуміла, я закінчив приготування, тож тепер просто скористаюся Абсолютними воротами.

Отже, знову?

У пам’яті спливли відчуття, які роздирали мене, коли він відкривав Абсолютні ворота в Мертвому місті: нестерпний біль, страх, паніка. Ці спогади були такими яскравими, що я мимоволі здригнулася.

— Скажи, Вадиме, чому ти так мене ненавидиш? — несподівано спокійно спитала я, дивлячись прямо в його холодні сірі очі. — Мало не від самого початку нашого знайомства ти зненавидів мене. Я розумію твоє бажання отримати владу та могутність, через яке ти йдеш по трупах: нікому не потрібний бідний хлопчисько, який буквально з дитинства був змушений боротися за виживання. Та існуючи разом із хижаками, маючи навколо лише смертних ворогів, ти звик убивати, аби не вбили тебе. Іще в шістнадцять став жорстоким скаженим звіром — хитрим, розумним і небезпечним. Звіром, який не здатен змінитися. Натомість отримавши силу та можливість дістати ще більшої міці, на рівні голих інстинктів почав ці можливості використовувати, незважаючи на те, чого це коштуватиме твоєму оточенню. Але усі ці роки я не могла зрозуміти дещо інше: чому саме я була удостоєна такої ненависті, варто було тобі мене просто зустріти?

— Знаєш, Алісо, все насправді до неможливого банально, — холодно сказав Вадим і підійшов до мене. — Я заздрив тобі. Відколи зрозумів, із ким мене звела доля, я нічого не міг подіяти з цією заздрістю.

— Тобто?

— Твоя родина. Ти виросла в любові, злагоді та благополуччі. Натомість мене з пелюшок тицяли обличчям у лайно, — прошипів чоловік.

— Але ж я в цьому не винна.

— Ти впевнена? — усміхнувся чорний маг. — Від самого народження ти була головною причиною моїх нещасть. Просто тому, що мій дідусь більше хвилювався про благополуччя свого старшого сина та його сімейки. Бачте, не хотів заради мене, байстрюка, забирати щось у двох моїх двоюрідних сестер, одна з яких уже народилася та купалася в любові, а друга от-от мала вилупитися. Гадаю, тому саме ти й стала тією, в кому моя Хаосс відчинила Абсолютні ворота, щоб перетягти мене до себе. Певно, з родинною кров’ю це було легше. А крім моєї матері, Даринки Гайлінової, яка вже стала для цього застарою та виснаженою, ти була мені найближчою родичкою. Що ж, принаймні я можу тішитися, що твоє життя я теж зруйнував, та й уся твоя родина отримала по заслугах.

— Не може бути, — видихнула я, завмерши, ніби вражена блискавкою. — Ні, благаю, тільки не це…

— Так, усе саме так… сестричко, — криво усміхнувся Вадим.

Голова йшла обертом, перед очима все пливло. Хтось недбало торкнувся моєї голови, і навколо стало темно.

* * *

Я вже бачила цей зелений степ, який обривався величезною сірою стіною, ніби лезом ножа, що розрізало його вздовж обрію. Я стояла дуже близько до неї, неприпустимо близько. Та чула, як сім голосів наперебій вигукували моє ім’я.

От тільки стіни не було! Лише рів, який відділяв зелений степ від безкрайніх засипаних попелом рівнин світу мертвих. І з цього рову, немов з труни, випірнуло сім тюремних камер.

Придивившись уважніше, я помітила тонкі червоні ниточки, які тягнулися з глибин кожної камери в зелені простори так, ніби всі вони були з’єднані в одній точці. Минуло не менше хвилини, перш ніж я зрозуміла, що ця точка — моє серце.

Раптом двері всіх камер, заскрипівши, відчинилися. Повільно, наче хижаки, які довго не бачили денного світла, із них вийшло семеро чоловіків і жінок. Схудлі, змарнілі, брудні й одягнені в лахміття, вони все одно справляли враження могутніх, безжальних і, що найжахливіше, божевільних істот.

Підкоряючись червоній нитці, яка зв’язувала їх з моїм серцем, вони повільно наближалися, а я не могла навіть поворухнутися.

Немов хмара листя серед урагану, генерал-губернатори кошмарів кинулися вперед. І кожен із них пролетів крізь мене…

Я лежала на холодній підлозі маленької кімнати та дивилася в стелю широко розплющеними очима. Це я ще сплю чи вже ні?

Тіло ломило та трусило, наче в лихоманці. Навколо було дуже темно, але я все ж розгледіла умивальник та овальне дзеркало, яке висіло над ним. Хитаючись, підійшла до нього та хлюпнула в обличчя теплої води, проте це анітрішечки не допомогло. Тремтячи, я сперлася руками на краї умивальника та мимохідь подивилася в дзеркало. Воно почорніло прямо в мене на очах.

Нитки. Ці кляті нитки досі були в моєму серці, і тягнулися вони прямісінько в глибини відображення.

Не можна дивитися в дзеркало посеред ночі. Це погана прикмета.

Дідько. Тепер мені, схоже, зрозуміло чому.

За мить усі сім червоних ниток натягнулися. І в чорному дзеркалі, наче привиди, з’явилися примарні образи сімох генерал-губернаторів. Усі вони невпинно наближалися з глибин темного відображення. А потім проходили крізь скло, тягнучись за червоною ниткою прямісінько до мого серця!

Кожна клітинка тіла палала. М’язи судомно напружилися, пальці вчепилися за умивальник так сильно, що здавалося, ось-ось розтрощать його. А з горла виривалися голосні агонічні крики, які неможливо було порівняти ні з чим на світі. Але попри все це, я не могла впасти і була немов якась скарлючена химерна статуя. Здавалося, що зсередини мене роздирають на шматки, розчавлюють кожен орган, розривають кожен клаптик шкіри грубими холодними пальцями лише заради одного: пройти наскрізь. Та найгіршим було те, що цей біль не давав знепритомніти. Він ніби хотів, аби я щонайповніше відчувала кожен його сплеск, із яким генерал-губернатори кошмарів пролазили крізь моє серце.

Зненацька я зрозуміла, що лежу на кам’яній підлозі. На тій самій кам’яній підлозі великої зали, посеред якої навколо мене стояли сім саркофагів. А ще — чорний трон, на якому велично сиділа Королева кошмарів.

Поворухнутися хоча б рукою, хоча б кінчиком пальця. Я щосили намагалася це зробити, але даремно. Усе моє тіло досі нестерпно боліло, і цей біль був настільки сильний, що паралізував мене. Тож я могла тільки спостерігати за тим, як саркофаги, один за одним, відкривалися. І навіжені, вдягнені в зношене, гниле лахміття, але грізні генерал-губернатори підводилися зі своїх віковічних могил.

Рівно, твердо та граційно йдучи, вони одночасно зупинилися півколом навпроти трону Королеви та опустилися на одне коліно.

— Туга, Тривога, Втрата, Заперечення, Біль, Манія, Істерія, — проговорила Королева кошмарів.

Почувши своє ім’я, генерал-губернатори по черзі підіймалися, підходили до повелительки та цілували її тонку руку. Після кожного поцілунку дзвінко клацав, відкриваючись, один із замків на чорному ланцюгу біля ніг Королеви. Коли губи останнього генерал-губернатора торкнулися смаглявої шкіри, красуня несподівано затряслася. А за мить, підвівшись, знавісніло засміялася.

— Не переймайся, сестричко, для тебе це ще не всі подарунки, — почула я голос Вадима над самим вухом, перш ніж знову відчути шалений біль, із яким мене покинули рештки свідомості.

* * *

Прокидатися було невимовно боляче та страшно. Розплющуючи очі, я бачила лише суцільні розмиті плями. Але чітко пам’ятала кожну хвилину відтоді, як вийшла з Карнессом у сад, і доки не впала в безпам’ятство. Нестерпний біль досі катував кожну клітинку мого тіла.

— Хвала Стихіям, — почула я голос свого чоловіка та відчула, як він торкнувся моєї щоки.

— Ларгусе, пробач, я програла, — зітхнула я, все ще не в змозі розгледіти його обличчя.

— Тихіше, Алісо, — прошепотів крук. — Не знаю, що сталося, але ти зараз дуже заслабла. Тому зараз просто бережи свої сили. Ми не могли знайти ні тебе, ні Карнесса. Тільки напали на добре заплутаний слід від переміщення і два дні намагалися його відстежити. Я вже боявся, що просто не побачу тебе живою. І коли ми знайшли твоє холодне тіло посеред темної порожньої зали… Але Каніла повідомила, що ти жива, ще до того, як у мене стався серцевий напад, — зітхнув Ларгус і, незважаючи на розмиту картинку в очах, я відчула його незграбну спробу всміхнутися. — А от панові ректору, схоже, так не пощастило.

— На його біду, Вадим давно не залишає живими тих, хто вже виконав свою роль у його планах, — слабко пирснула я, одразу відчувши, як напружився Ларгус. — І я зараз лежу перед тобою тільки тому, що зі мною він поки не закінчив свою гру.

Крук замовк, намагаючись опанувати себе.

— То Вадим…

— Скористався Абсолютними воротами та звільнив генерал-губернаторів, — прошепотіла я. — А вони одразу ж передали Королеві кошмарів усю її силу, яку зберігали.

— Дідько, — процідив Ларгус.

— Скільки я проспала?

— Шість днів, — відповів крук, усе ще зосереджений на своїх думках. — І за весь цей час не було жодних новин від Каріла та Фандори, що мене неабияк непокоїть. Сподіваюся, найближчим часом вони вийдуть на зв’язок.

Від згадки про друзів, які наразі могли вже бути й мертвими, голова знову запаморочилася, і я мало не зомліла, насилу втримавшись. Поки що не можна спати. Є одна річ, яку я маю зробити… яку мала зробити одразу ж, коли прибула сюди.

— Ларгусе, скажи, а рюкзак, із яким я приїхала з Дарани, зараз удома?

— Так, звісно. Там є щось важливе, що я маю негайно побачити?

У відповідь я кивнула, і крук, не вагаючись, збігав по рюкзак.

Мої руки дуже боліли й були такими слабкими, що я заледве могла їх підняти. Тому дістати один аркушик виявилося нестерпно складно, та самостійно Ларгус навряд чи його знайшов.

Але коли він глянув на те, що ж я привезла, його й без того втомлене обличчя зблідло ще більше.

— Невже це…

— Так, копія таємного пакту між Дараною та Дойнзарою — одним із ключових союзників Ануари на Раді Континенту. Пакту про розділ між ними території Ануари після нападу Дарани. Схоже, тепер ми знаємо, чому даранці так не бажали бачити наших послів на своїй землі. Та вони не знали, що перед своєю смертю один з останніх магів-послів десь роздобув цей документ і зняв із нього копію закляттям. А на зворотному боці коротко викладено все, що він за цей час рознюхав. І знаєш, коли згадати те, що я розповідала тобі у світі снів про армію Дарани… Якщо вони нападуть і спробують здійснити свій план, нам не позаздриш.

— Але тепер усе не так погано. Із цим свідоцтвом ми зможемо виступити на Раді Континенту й попросити міжнародної підтримки. І в цьому папірці ми маємо докази, завдяки яким є шанс її отримати.

— Подякуй за це попередньому магу-послу.

— Подам його на державну нагороду посмертно. Найближчими днями ініціюємо засідання Ради Континенту. Ну а що стосується тебе, то на цю мить ти зробила все, що могла, тож відпочивай та якнайшвидше відновлюйся, аби знову приєднатися до команди.

* * *

За кілька днів мені стало помітно краще. Я вже могла підвестися з ліжка, хоча поки цим не зловживала. Закляття, яким Вадим мене відгамселив, виявилося настільки потужним, що його наслідки не могли так швидко усунути й найліпші лікарі з Гільдії круків. Тому наразі я переважно проводила час у ліжку, читала книжечки й раділа, що Вадим досі не влаштував апокаліпсису.

— Ларгусе, маю серйозну розмову, — твердо сказала я, коли знеможений через завал термінових справ чоловік уперше за довгий час зайшов мене провідати.

— Авжеж, — кивнув крук, сідаючи на край ліжка.

— Тільки я вимагаю в тебе чесної відповіді, якою б не була правда, — випалила я, стиснувши кулаки, та суворо на нього подивилася. — Гарантую, це не стосується жодних державних таємниць.

— Слухаю.

— Те, що розказав мені Карнесс, та й багато інших подій, які відбувалися за останній рік… Скажи, весь цей час ти захищав моє життя й навіть поквапився одружитися зі мною тому, що кохав мене? Чи тому, що прагнув будь-якою ціною захистити Абсолютні ворота? Кажи як є, мені треба це знати. Як офіцерка я буду на твоєму боці незалежно від відповіді, проте…

— Та що ти верзеш? — трохи роздратовано буркнув Ларгус та обійняв мене. — Невже ти думаєш, що якби мене цікавили лише Абсолютні ворота, я б не знайшов менш клопіткого способу отримати своє, ніж тебе в себе закохати?

— Даруй, але твоя поведінка останніми місяцями була занадто підозрілою, — відказала я, зосереджено суплячи брови.

— Ох, Алісо, я й уявити не міг, що почую від тебе таку маячню, — стомлено зітхнув крук. — Я ж просто хотів уберегти тебе від зайвих переживань, і тому намагався розібратися з усім сам.

— Ларгусе, коли ж до тебе нарешті дійде? — випалила я. — Ти не сам. Я не хочу бути кошеням із зав’язаними очима, якого просто водять із місця на місце та ставлять перед фактом, змушуючи губитися в найхимерніших здогадках. Із цього добра не буде.

— От не впевнений.

— Проте результат говорить сам за себе, — нагадала я, суворо блиснувши очима. — Вадим досяг свого: зібрав тіла генерал-губернаторів, викрав мене та пробудив їх, повернувши Королеві кошмарів усю її силу. Якби я знала все від початку, то Карнесс не мав би свого ефекту несподіванки, яким шокував мене та зумів викрасти. І наступної битви Вадимові я не збираюся програвати.

— Що ж, гаразд. Відтепер жодних таємниць, — кивнув Ларгус і міцно потиснув мою руку.

* * *

Минали дні. Незабаром я стала на ноги, одначе слабкість усе ще відчувалася в тілі.

Дізнавшись про ті ниточки для блокування спогадів, які Вадим установив у моїй голові, Ларгус подбав про детальне обстеження. І тепер, коли маги напевне знали, що саме шукати, їм таки вдалося їх виявити та знешкодити. Тому після довгих місяців моя голова нарешті стала ясною. І не збрешу, якщо скажу, що в мить нейтралізації закляття відчула себе так, ніби з мого мозку зняли якогось футурамівського слимака.

Коли знайшлося офіційне підтвердження того, що я — людина, яка мала репутацію не останнього ідіота, — так гальмувала не з власної волі, підозри з мене майже зняли. Натомість, копаючи під Карнесса, знайшли чимало доказів того, що він співпрацював із Вадимом мало не з самого початку.

Наразі на посаду ректора магічного університету вже призначили професора нежитьознавства Феланну Маногру — мою улюблену викладачку студентських років. Тож хоч і в режимі скаженої конячки, та навчальний рік швидко увійшов у звичну колію.

Але про те, що Вадим насправді мій двоюрідний брат, я так нікому й не сказала. Магам — тому що це викликало б зайві підозри, які з мене щойно зняли. А Ларгусові — через те, що просто соромилася такої рідні.

Здавалося б, усе майже добре, якби не одна деталь: усвідомлення того, що тепер Королева кошмарів не тільки отримала підтримку сімох своїх генерал-губернаторів, а й стала могутнішою, ніж коли вона розбушувалася десять тисячоліть тому. І те, що й досі тихо, неабияк насторожувало.

Очевидно було одне: необхідно щось робити. Увесь цей час Вадим на крок випереджав нас, усупереч усім старанням. Отже, нам варто як слід ворушитися. Тому чоловіка я, попри наше взаємне бажання частіше бути разом, усі ці дні майже не бачила.

Хоча від Каріла та Фандори досі не було жодної звістки, ми вирішили провести нараду наступного дня та розробити план дій, зважаючи на наявну в нас інформацію. Від Фамала та Ламіри я дізналася, що вони теж увесь цей час не байдикували й активно працювали. Тож і в них були певні дані, з якими можна щось планувати.

А я, аби не пасти задніх, закінчила свій звіт до наради і, глянувши на годинник, нарешті пішла спати.

Туп-туп. Глухі, важкі удари чулися навколо, долинаючи, здавалося, з глибин самої землі. Раз у раз, туп-туп.

Розбуджена цими моторошними звуками, я важко розплющила очі та подивилася на свою бліду дитячу руку, яка дрібно тремтіла. Перед очима все застеляв примарний серпанок, через який те, що відбувалося, здавалося якимось нереальним.

Туп-туп.

Немов налякане мишеня, я скочила з ліжка і, пробігаючи повз дзеркало, помітила, що я — вдягнений у сіру ситцеву піжаму восьмирічний хлопчик, який поспішає до вікна бідно обставленої кімнати.

Туп-туп-туп.

Рукою, що, здавалося, затремтіла ще більше, я відсунула завісу з вікна та шоковано завмерла, дивлячись із верхніх поверхів житлового будинку на спальні райони Еданора, залиті яскравим місячним сяйвом.

Туп-туп.

Вони дуже повільно підіймали свої лапи та гучно опускали їх на землю, змушуючи її лунко стогнати. Чорні, потворні павуки, судячи з розмірів будівель навколо, мали по кількадесят метрів заввишки. Вони були скрізь, скільки сягало око. Переступаючи через міську стіну, крокували спальними районами та повільно просувалися до центру. Ці істоти не вибирали, куди їм ставити лапи. І будинки на їхньому шляху розсипалися на порох під моторошний акомпанемент відчайдушних криків людей, які були всередині.

Аж раптом одна така почвара, вийшовши ззаду, поставила свою довгу міцну лапу за кілька метрів від мого вікна!

Злякано закричавши, я відсахнулася й упала на підлогу. А потім, не вагаючись, виповзла з кімнати, ледве стала на ноги та побігла геть. Прямо в піжамі, босоніж, я щодуху спускалася сходами, доки не опинилася на вулиці, де поміж переляканих до смерті людей зграями снували жахливі, відразливі істоти. Такі страшні, що їх, либонь, можна було побачити тільки в найхимерніших кошмарах.

Я не могла видати жодного звуку, в горлі застряг крик. Тому я просто бігла світ за очі, де не було цих істот і де не так гучно лунало це зловісне ТУП-ТУП, від якого серце щоразу падало в прірву.

Наче злякане звірятко, я стрибнула в канаву, заповзла у велику стічну трубу та зіщулилася. Десь там, за її межами, верещали потвори, кричали люди, і раз у раз, все ближче й ближче, звучало це жахливе: ТУП-ТУП-ТУП…

Холодна біла гілочка дерева Застиглочасся повільно росла прямо у мене в руці. Аж раптом я відчула, що кудись відпливаю!

Розгублено кліпаючи, я зрозуміла, що лежала на своєму ліжку, яке хтось штовхав.

— Ларгусе! — закричала я, панічно шукаючи руку чоловіка, і, на щастя, він справді повернувся цієї ночі додому.

Лише коли він підхопився, я, вдивляючись у темряву, побачила обриси низенької моторошної істоти, яка з неймовірною силою штовхала наше ліжко, допоки воно не вперлося в стіну. Тієї ж миті, запаливши світильники заклинаннями, мало в штани не наклала!

Переді мною, блимаючи холодними моторошними очима, стояла маленька дівчинка з сірою шкірою мерця. Увесь час зяпаючи ротом, вона штовхала ліжко своїми крихітними рученятами, доки не впевнилася, що воно більше не зрушить. Після цього дитина, обернувшись, швидко покрокувала кімнатою і наштовхнулася на стінку. Ніби механічна лялька, дівчинка розвернулася та знову пішла у випадковому напрямку. Цього разу на шляху їй трапився комод. Його теж вона завзято почала штовхати, поки й він не вперся в стіну.

— Що за… — прошипів Ларгус і, не вагаючись, запустив у цю істоту закляття для гасіння Іскор Талпіра. Проте замість того, щоб упокоїтися, та завмерла на місці й голосно, пронизливо заверещала!

— Якого дідька? — ми з круком мерщій позатуляли вуха долонями. — Вона що, породження тіні?

— Не схоже, — загорлала я, намагаючись перекричати ту істоту. — Породження тіні або зовсім не вразливі до чарів, або мають до них сильний опір, який послаблює пряму дію заклинань. А тут реакція є… Боюся, справи значно гірші.

— Королева кошмарів? — крикнув Ларгус у відповідь. За мить дівчинка замовкла. Запанувала повна тиша. Тиша, яка розірвалася на шматки, коли десь здалеку, в одному з сусідніх будинків, пролунав такий самий вереск.

Наче нічого й не було, дівчинка далі снувала кімнатою, раз у раз натикаючись на стіни. А її рот так само відкривався та закривався, ніби в риби, викинутої на берег.

Мить повагавшись, Ларгус скочив із ліжка та схопив меч, яким розсік істоту навпіл, але вона не впала, навіть не звернула уваги на те, що сталося. За лічені секунди плоть, що вже почала падати додолу, стала на місце та приросла. І тільки розрізана брудна сорочка доводила, що та смертельна рана справді існувала.

— Алісо, забираймося, — скомандував Ларгус, і я, не задумуючись, вибігла з кімнати разом із ним.

Ми перескочили через поріг спальні та хряпнули дверима саме вчасно: щойно замок клацнув, пролунав важкий стук, із яким дівчинка врізалася у двері. А ще, здається, затріщала деревина, яка навряд чи довго витримає.

Перезирнувшись, ми підперли двері великим годинником, який притягли з коридора. А потім збігали до найближчої кімнати й перевдяглися з піжам у зручні штани та сорочки. І як виявилося, зробили ми це не даремно.

На вулицях цих дітей були десятки, якщо не сотні. Геть усі вони безцільно тинялися туди-сюди в пошуках речей, які можна було б штовхати, і починали голосно верещати, щойно хтось із чаклунів кидав у них закляття.

Коли раптом ми почули інший крик — справжній, людський. Просто на очах у жінки одна дитина, надибавши дорогою огрядного чоловіка, почала завзято штовхати його до самої стіни. Коли ж спина бідолахи вперлася в камінь, маленькі ручки силоміць прочавили плоть наскрізь! Тільки після того, як скривавлені долоні відчули стіну, вона розвернулася та пішла собі далі, раз у раз зяпаючи ротом.

— Кидай його сюди! — зненацька почула я голос Фамала за кілька метрів від себе. А обернувшись, побачила учня крука, який біг зі смолоскипом до Ламіри, що закляттям завалила стіну на одну з цих тварюк.

Смолоскип упав точнісінько на затиснуту брилами істоту.

Вона не спалахнула та не перетворилася на попіл за лічені секунди. Просто горіла. Повільно, але впевнено вогонь пожирав сіру плоть. Проте цього, вочевидь, було недостатньо для знищення тієї погані. Потрібно щось іще.

— Ларгусе, здається я знаю, що робити, — просяяла я, слідом за чоловіком підіймаючись на дах одного з будиночків, де всі вирішили сховатися від цих дітей.

— Уважно тебе слухаю, — промовив крук, спостерігаючи за смолоскипом, який знову й знов жалив вогнем страшну сіру істоту.

— Крематорій. Необхідно зігнати всіх цих істот до якоїсь ями, звідки вони не виберуться і де ми зможемо тривалий час підтримувати природний, а не магічний вогонь. Вони горять так само, як горіли б людські трупи. А щоб позбутися цієї мерзоти, її, схоже, треба спалити вщент.

— Варто спробувати, — погодився Ларгус. І не гаючись, зібрав круків, що перебували поряд, на екстрену нараду.

Принаймні, вирити яму ми все ще могли за допомогою магії, тож на це не марнували багато часу. По-справжньому спекотно стало, коли настала черга заманювати в неї тих монстрів. Тут найкращу ідею запропонувала Каніла: зібрати предмети, які можна використати для барикад, і скомбінувати це з лабіринтом, на який чарівники перетворили вулиці Адамарея. Установлюючи магією барикади там, куди почвари б не мали піти, ми раз у раз звужували коло, приводячи цих істот до потрібної нам точки. І врешті-решт, коли на обрії вже почав запалюватися світанок, усі почвари були зігнані до великої ями-крематорію, куди ми знесли якнайбільше дров і підпалили їх.

Тепер те, як швидко ці істоти згорять, було справою часу. Але навіть зараз ніхто не міг розслабитися. Залишивши кілька магів чатувати біля ями, ми групами вирушили патрулювати місто, аби переконатися, що жодна істота не заховалася в провулках, підвалах чи будівлях. Як не дивно, кілька таких знайшлося. Отже, поки з кошмарами було покінчено, вже й звечоріло. Усе це страхіття тривало дев’ятнадцять годин. За цей час загинуло майже чотири десятки містян, двоє учнів та один крук, останній подих якого встигли прийняти.

І тільки коли все завершилося, Ларгус, зайшовши до Гільдії, побачив, що на талірі, магічному приладі для зв’язку на далекі відстані, кілька пропущених викликів з Еданора та Фетесаріна. А ще — листи, принесені птахами-листоношами. Тож, коли мій чоловік повернувся додому, я дізналася, що на Фетесарін цієї ночі теж напали моторошні істоти невідомої природи, з якими заледве вдалося впоратися лише ближче до вечора. А також те, що я бачила не просто сон. Судячи з часу, коли мені це наснилося, я на власні очі спостерігала початок падіння столиці Ануари. Схоже, ще до ранку в Еданорі не залишилося жодної живої людини. Не вдалося врятуватися навіть королівській родині. Єдиними, хто там тепер нишпорив, були полчища найрізноманітніших кошмарів на чолі з їхньою повелителькою. А ще — молодий маг із чорним поясом, який був серед них найстрашнішою потворою.

* * *

Коли Еданор перетворився на друге Мертве місто, я думала, що стала свідком найбільшої паніки, яку тільки могла бачити за все своє життя. Але незабаром зрозуміла, наскільки помилялася.

Не встигли у Фетесаріні згаснути лампадки на символічних могилах королівської родини на тому місці, де збиралися встановити пам’ятник усім загиблим, як рештки політичної еліти розпочали закулісні ігри з перерозподілу влади. Кожен впливовий пан, який або не мешкав у Еданорі або просто був там відсутній на момент трагедії, прагнув опинитися якнайвище в новій політичній державній системі, яку ще належало збудувати.

Після того як королівський рід обірвався, кілька високородних лордів намагалися кулуарно оголосити про свої права на престол. Але в усіх вистачило мізків не робити цього відкрито та не розпочинати громадянську війну. Надто, коли той, хто вирізав усю столицю, досі лишався живим і міг будь-якої миті повторити свій «подвиг».

Тому найвірогіднішою новою формою правління в Ануарі вважали парламентську республіку з прем’єр-міністром на чолі держави, двопалатним парламентом і Загальною Радою магів. Але як воно вийде, ніхто поки сказати не міг.

Проте незабаром я зрозуміла, що навіть у такій ситуації не варто думати, ніби гірше бути вже не може. І підтвердила це інформація про війська Дарани, які активно гуртувалися біля наших кордонів. Отже, війна, якої ми очікували щонайменше за два-три роки, мала розпочатися з дня на день.

— Усе дуже й дуже погано, — напружено промовив Ларгус, зачинившись зі мною у своєму кабінеті.

— Наскільки погано? — я насупила брови. Це точно були не ті слова, які очікуєш почути від свого чоловіка. Тим паче, коли за останні кілька днів ми з ним бачилися тільки двійко разів, і то мигцем.

— Значно гірше, ніж ми могли уявити, — видихнув крук. — Даранці отримали слушну нагоду напасти на нас. Ануара зараз не просто переживає скрутні часи через те, що опинилася обезголовленою, та ще й із кодлом кошмарів у самому серці країни. Наша армія взагалі майже небоєздатна!

— Поганий жарт, — у мене аж голос сів.

— Якби ж то, — видихнув Ларгус. — Але я щойно закінчив вивчати це питання через свої джерела і мало не посивів, коли отримав реальні цифри. Завдяки Гільдії круків ми майже не брали участі у великих збройних конфліктах аж від Війни магії та вогню, тож багато хто, певно, вирішив, що ніколи вже й не братимемо. Усі просто призвичаїлися до цього спокійного та мирного життя, бо були переконані, що з круками боятися не варто навіть нападу Дарани. І через це майже половина армійських стаєнь занедбані, лише третина артилерії готова до бою — решта вже або заіржавіла, або тишком-нишком розкрадена. Солдатів у регулярній армії катастрофічно мало. Та якщо ми терміново й оголосимо мобілізацію, зібравши практично непідготовлених чоловіків з усієї країни, їх буде нічим озброювати. Звісно, раніше було трохи краще, проте нещодавно ситуація погіршилася, армію просто роздерибанили. А знаєш чому?

— Здивуй мене після такого.

— Здогадайся, хто майже весь минулий рік обіймав одну з керівних посад у міністерстві оборони? — цинічно кинув крук.

— Гей-гей, стривай… Ти це зараз не жартуєш?! — я аж закашлялася. — Невже…

— Саме так! Наш найлюбіший друг Вадим Корсаров власною, трясця, персоною. І очевидно, маючи чіткий план, він добряче там попрацював. Ну а потім залишив свої службові обов’язки, інсценувавши власну смерть. Він зумів замести всі сліди. Кого треба — вбив, кого треба — звільнив, а решті запудрив мізки так, що ніхто нічого й досі не помічав. Просто оформив кілька папірців, які були пречудовою ширмою, і здавалося, ніби все добре. А ось ми до цієї ширми підійшли, тикнули її пальцем, вона впала. І геть очманіли від побаченого.

— Прокляття…

— Алісо, я просто не знаю, що нам тепер робити, — тихо сказав Ларгус, свердлячи поглядом стіл. — За деякими даними, війська Дарани вже починають перекидати сили через наш кордон, а ми просто не маємо що проти них виставити. Навіть якщо в бій вийдуть усі дев’яносто дев’ять круків, а Вадим деякий час прохолоджуватиметься на руїнах Еданора… Проти того, що має їхня армія, це майже ніщо.

— Але в нас досі залишається одна надія, — спробувала підбадьорити я нерівним голосом. — Каміласса. Якщо вона розпочне повстання, це не лише відкриє другий фронт у самій Дарані несподівано для їхнього царя. У такому разі вони ще й утратять свою роту драконів, на яку чимало розраховують. І тоді їм буде не до війни з нами.

— Це було б просто казково добре, але є одне «але», — зітхнув Ларгус. — Каміласса сама дала нам чітко зрозуміти, що вона не благочинна організація допомоги Ануарі. Тому діяти буде винятково у власних інтересах. І якщо вона вирішить, що наразі не час починати повстання або варто дати армії Дарани зайти вглиб Ануари, щоб залишити якнайменше військ на власній території, то нам не тільки не варто чекати чарівної допомоги. Допоки дракони залишатимуться під прикриттям, вони так само будуть іти проти нас у бій. Отже, армія Дарани зможе легкою ходою промарширувати від східного до західного кордону Ануари.

— А що з міжнародною спільнотою? — я хапалася за останню соломинку. — Ми ж маємо союзників. Можливо, хтось надасть реальну військову допомогу?

— Сумніваюся, — видихнув крук. — Принаймні, це навряд буде скоро. Вони теж не хочуть уплутуватися в чужі конфлікти. Кому це потрібно? Якщо хтось десь і заворушиться, то лише тоді, коли армія даранців наблизиться до кордонів їхньої держави. Звісно, всі вони висловлюють своє обурення діями Дарани, а найдобросовісніші союзники вже навіть вислали нам гуманітарну допомогу. Але мало хто на шкоду собі зараз реально вступиться за обезголовлену країну, яка сама ще не вирішила, хто ж тут головний та як їй тепер існувати. Тому нам залишається тільки вирушати на передову. Солдатам, магам і особливо крукам. Схоже, даранці вирішили розпочати вторгнення через південний кордон. Отже, варто чекати також і на атаку з моря.

— Гадаєш, вони спершу підуть на Фетесарін?

— А більше й нікуди. Саме в цьому напрямку вони зможуть використати максимальні можливості своєї армії та прокласти собі шлях, перебивши круків і за можливості прийнявши їхні останні подихи. Ну а після цього взяти Адамарей буде жестом суто символічним. Отже, якщо зазнаємо поразки в цій першій битві та здамо Фетесарін, війна фактично буде програна. Звісно, різні лорди ще деякий час відступатимуть із рештками армії, здаючи ворогові місто за містом. Зрештою, ті, хто виживуть, перестрибнуть до інших країн, засядуть у столиці якоїсь заокеанської держави та даватимуть звідти інтерв’ю як «єдиний законний уряд Ануари, окупованої даранськими військами». Але менш ніж за рік до них уже нікому не буде діла. Якщо ж Дарана піде війною далі — а вона піде — палатиме весь континент.

— Як, одначе, все для них вдало складається, — я стиснула кулаки. — Знищена зсередини армія Ануари, падіння Еданора… І найголовніше — вони не бояться атаки Вадима.

— Так, я вже думав про те, що вони всі змовилися, — кивнув крук. — Але там теж не дурні люди і прекрасно розуміють, який то небезпечний союзник. Тому й тут не все так просто. Певно, про якийсь фрагмент мозаїки ми поки не здогадуємося. Існує причина, чому Королева кошмарів слухається наказів Вадима замість того, щоб убити. Але якщо з нею нам уже, по суті, все зрозуміло, то з домовленостями між даранцями та Вадимом іще належить розібратися. Якщо доживемо, звісно.

— Проте мені чомусь здається, що ми випустили з уваги якусь важливу деталь, — зосереджено промовила я. — Ключовий шматочок мозаїки, про який ми забули…

Аж раптом мене перервав стук у двері кабінету.

— Хто там? — знервовано гукнув Ларгус.

— Це я, — схвильовано відповіла Каніла.

Зірвавшись з місця, крук відчинив двері.

— Що сталося? — запитав він, очікуючи найгіршого.

— Вони повернулися, — вигукнула жінка, відсапуючись після бігу. — Каріл і Фандора щойно в’їхали до Адамарея через північну міську браму!

* * *

Жителі Даратера трималися гідно, намагаючись дати відсіч даранській армії. Але сили були нерівні. І от саме сьогодні зранку ми отримали звістку про те, що місто взяли даранці.

Після цього ситуація на дипломатичному фронті значно загострилася й засідання Ради Континенту, яке мало б відбутися тільки за два дні, призначили на сьогодні. Від Адамарея до Стахреса — міста, де базувалася штаб-квартира Ради Континенту, — було кількасот свагів. Тому, поки Каріл писав детальний звіт про подорож, кілька круків, незважаючи на цінність кожної краплини своєї сили в цій війні, доклали зусиль, аби разом із Ларгусом перемістити туди й мене з Фандорою.

Те, що лісовик і мавка в кількох словах розповіли про свою подорож, дало нам примарну надію, що боротьба може виявитися не даремною. Але наразі Вадим зачаївся в Еданорі, тож перед нами була інша першочергова мета — зупинити чи хоча б пригальмувати блискавичний наступ даранських військ. І заради цього ми мали виграти свою битву тут, у Стахресі. На щастя, наша головна зброя на Раді Континенту саме вчасно повернулася. Та була готова до бою, перетравивши те, що ми повідомили їй про її нетривіальний родовід, який Каміласса розкрила нам у підземеллях під магічною академією Дарани. А разом із тим трохи зібралася після звістки про смерть своїх батьків, які загинули в еданорській різанині.

Ми троє були на засіданні як слухачі, поки що просто спостерігаючи за всім.

Спочатку голова Ради висловив своє занепокоєння ситуацією. Потім слово надали представнику Ануари — літньому магу-дипломату, який останні десять років жив у Стахресі, захищаючи інтереси своєї країни на Раді Континенту. Мушу віддати йому належне, доповідь про події в Ануарі була дуже чітка, детальна та яскрава. Він чудово описав як поточну внутрішньополітичну ситуацію, так і проблеми, що виникли з Дараною.

Після цього виступив представник Дарани. І як не дивно, він знайшов, що на це відповісти! Цей чоловік брехав. Нахабно, відверто, цинічно. Брехав так, що кожен у цій залі розумів, що все сказане ним є абсолютною неправдою. Але чоловік усе одно розпатякував про приховану агресію, яку Дарана відчувала з боку Ануари протягом останніх років; про шпигунські ігри, затіяні проти них; про мережу таємної агентури, яка нібито тримала в страху політичну верхівку Дарани. А «вишенькою на торті» була заява про те, що Дарана не нападала на Ануару, просто прагне зробити те, що обезголовлений сусід не може — дійти до Еданора та покласти край злочинам Вадима Корсарова. Адже вони так бояться, що через бездіяльність тимчасового уряду Ануари він ось-ось рушить до їхніх кордонів.

Як і очікувалося, така промова викликала бурхливу реакцію в представників усіх країн, і кожен висловив щире обурення. Навіть дойнзарець стримано засудив Дарану, ніби це й не вони кілька років тому таємно домовлялися розділити землі Ануари.

А далі цього обурення, здається, справа рухатися не збиралася. Усе йшлося до того, що члени Ради Континенту грізно, жорстко та суворо попереджали даранців, аби ті вивели свої війська з території Ануари та звільнили Даратер, проте й не збиралися щось робити в разі відмови. Ми чудово розуміли вірогідність такого розвитку подій, але до останнього сподівалися на краще. Даранці теж, схоже, знали, що все буде саме так, тому не дуже-то й були схожі на людей, які через щось переймаються. Отже, Ануара залишиться проти цього ворога сам на сам, і це означало кінець.

— Шановні представники міжнародної спільноти, — несподівано мовила Фандора аснейською — однією з найпоширеніших у світі мов, яка була офіційною на засіданні Ради Континенту й яку, звісна річ, вивчали всі студенти магічного університету.

Такий жест для дипломатичної спільноти був украй неочікуваний. Настільки, що вони навіть не змогли нічого сказати від обурення. Користуючись цим заціпенінням, мавка вела далі:

— На жаль, обставини складаються таким чином, що в мене не лишилося іншого виходу, крім як утрутитися особисто.

— Фандора Ернасс, чи не так? — нарешті спитав голова, коли асистент підбіг до нього, аби повідомити, очевидно, ім’я Фандори.

— Так, — кивнула мавка, вийшовши до трибуни.

— Я не зовсім розумію, що мав на увазі слухач із Ануари, коли говорив, що має втрутитися особисто, — голова Ради зацікавлено свердлив жінку поглядом.

— Пане Захарай, зараз я говорю з шановною Радою не як слухач із боку Ануари, — виправила Фандора. — Я звертаюся до вас як нова Троянда, — холодно повідомила мавка.

Після її слів запала цілковита тиша. І поки всі присутні в залі так і сиділи, роззявивши роти, я швиденько підійшла до неї та передала їй красиву червону троянду, яку тримала в руках саме для такої миті.

Заради цього я й прибула до Стахреса. Сама Фандора не могла торкатися квітки раніше, ніж настане час, а в руках Ларгуса вона б мала не просто дивний, а ще й геть підозрілий вигляд. Тому потрібна була жінка, щоб потримати квітку до слушної хвилини. Оскільки ж Каніла залишалася в Ануарі як Ларгусова заступниця, то дружина голови круків, яка прибула на засідання слухачем разом із чоловіком, підходила для цієї ролі якнайкраще.

— Не може бути… — шоковано прошепотів хтось із дипломатів, дивлячись на червоні пелюстки троянди — абсолютно невразливої до магії квітки — які настільки яскраво сяяли, ніби були всипані коштовними камінцями. Так сяяти вони могли лише в руках жінки з роду Емалій.

— Можете перевірити цю квітку, — спокійно мовила Фандора. — А також принести мені будь-яку іншу троянду. І ще дослідити моє родинне дерево, аби переконатися, що по жіночій лінії в нас завжди народжувалася тільки одна дитина, дівчинка. Інша ж могла з’явитися на світ лише за умови, що її старша сестра помре.

У мене не було сумнівів, що один загін секретарів одразу побіг пробивати інформацію про родину Фандори, а другий помчав до найближчої квіткової крамниці по всі наявні в них троянди. Мавка ж тим часом рекла далі:

— Як я вже казала, вельмишановне панство, я звертаюся до вас не як слухач із боку Ануари, а як Троянда, користуючись своїм наданим Стихіями священним правом вирішального голосу на міжнародних нарадах. І як Троянда я переконана, що дії Дарани загрожують не лише суверенності Ануари, а й усьому світовому порядку. Армія, яку ця країна вивела в жахливих експериментах, створювалася не один рік і навіть не одне століття. Очевидно, що мета цієї армії — перерозподіл світу. Тому зараз під загрозою не тільки Ануара і країни, що межують із нею. Запевняю, якщо всі ви вагатиметеся, вас просто зжеруть поодинці. Я чудово розумію, що жоден із вас не бажає втягувати свою державу в конфлікт, який усім коштуватиме великої крові. Але єдиний спосіб вижити в ньому для всіх нас — це об’єднатися та дати відсіч, поки даранці не перебили всіх нас по черзі, якщо кожен відсиджуватиметься у своєму куточку, сподіваючись, що його державу це не зачепить.

— Пані Ернасс, будьте такі ласкаві стежити за словами… — обурено перебив представник Дарани.

— А ви, пане Жеверіс, будьте такі ласкаві стежити за військами своєї країни, які порушують усі чинні міжнародні домовленості, — твердо промовила Фандора підвищеним тоном. — Зараз Дарана є загрозою для всього світу і насамперед для цього континенту. Тому перечекати, доки все минеться і хтось виграє цю війну за інших, не вийде ні в кого. А оскільки міжнародна спільнота не в змозі самостійно розв’язати це питання, я змушена скористатися своїм правом Троянди — правом остаточного рішення на міжнародних нарадах, яким жінок роду Емалій наділили самі Стихії. І рішення це таке: по-перше, арештувати всіх представників Дарани, присутніх тут; заборона контакту зі своїми співвітчизниками та комплекс заходів, які унеможливлять передачу почутої на засіданні інформації керівництву своєї держави!

Цієї миті, схоже, розгубилися всі. Але, на щастя, кілька вартових не посміли суперечити волі Троянди, тож одразу схопили всіх даранців у залі засідань, а на мага-посла наділи кайдани, які блокували магію, перш ніж він устиг щось зробити.

— По-друге, — вела далі Фандора. — Забезпечити максимальну військову підтримку Ануари всіма ресурсами кожної країни-учасниці Ради Континенту: від гуманітарних вантажів до зброї, артилерії, кінноти та безпосередньо бійців регулярної армії. Це рішення Троянди, а отже, воля Стихій. Воно є остаточним і підлягає негайному виконанню!

Після засідання Фандора опинилася з нами наодинці в невеличкій кімнаті. Її трусило, наче в пропасниці. Ці останні кілька годин були найскладнішими в її житті. Можливо, навіть важчими за ті, протягом яких вона плакала, коли дізналася про загибель батьків, які через секретність операції перед смертю не дізналися, що їхня єдина донька насправді жива.

Щойно шоковані дипломати розповзлися кулуарами, цілий загін магів почав перевіряти її всіма можливими заклинаннями. А від шипів троянд, які мавка тримала в руках, її пальці були геть усі зранені. Але результат, схоже, був для нас більш ніж утішним. Ми показали їм диво — справжнє, без фарсу, довівши цим, що Фандора, безсумнівно, нащадок благословенного Стихіями роду Емалій, який вважали давно обірваним. Отже, варто було сподіватися, що проти Стихій ніхто з членів Ради Континенту піти не наважиться. Занадто грізними були ті старі легенди, де говорилося, ніби країна, яка не підкориться рішенню Троянди, буде проклята й незабаром зникне з лиця землі.

Звісно, ми розраховували й на те, що кілька країн — як, наприклад, Дойнзара — заявлять, що бажають зберегти нейтралітет, і таким чином стануть живим доказом того, чи працює те прокляття. Але активна допомога більшості союзників тепер була тільки справою часу. А нам залишалося сподіватися, що часу, протягом якого вони збиратимуть війська та проводитимуть їх до лінії фронту, вистачить, аби протриматися.

Щоправда, для Фандори ціна за це була занадто високою. Адже все виявилося точнісінько, як у тій старій казочці про мавку, що боялася троянд. Мати часто її розповідала Фандорі в дитинстві: коли мавка або її нащадки торкнуться троянди, то за ними прийдуть і заберуть у страшне місце, де вони вже не зможуть обирати свою долю.

Але, на відміну від мавки з казки, Фандора порушила заборону, яку кілька століть її рід передавав із покоління в покоління. Ніхто не знає, як остання відома історикам Молодша Троянда зуміла вижити, заховатися та продовжити рід. Але ця заборона була єдиним, що відділяло її, разом з усіма нащадками, від відновлення Епохи Троянди, у системі якої роль жінок роду Емалій була чітко визначена: все життя залишатися в стінах храму та виходити заміж за обрану партію, щоб народити лише одну доньку, свою наступницю, Молодшу Троянду. І все заради того, аби продовжувати рід Емалій, жінки якого мали вирішальний голос на міжнародних політичних нарадах. Адже саме їхнє слово було наділене владою Стихій, і тому вважали, що Троянда передає через себе божественну волю, якої не можна не послухатися.

Безумовно, ми не мали б причин для хвилювання за майбутнє Фандори, якби Троянда була просто посадою, якій із політичною метою колись надали священний статус.

Але, на щастя для Ануари, тут справді замішані вищі сили, які були первинним ядром цього світу. Отже, на біду для Фандори, знайдуться й фанатики, що змусять сказати «Б»  після сьогоднішнього «А»  на засіданні Ради. Звісно, деякий час ми зуміємо прикривати її, та й повернення титулу Троянди в усталену систему міжнародної політики буде, вочевидь, не за один день.

Проте, колись по неї можуть таки прийти…

Хіба що, перш ніж усе це відбудеться, станеться диво, і Королеви драконів, феніксів і тигрів таки зуміють прокинутися після свого віковічного сну. Проте щось підказувало мені, що на це не варто дуже сподіватися.

— Усе гаразд, — прошепотіла Фандора, натягнуто всміхнувшись. — Я в нормі.

* * *

— Тримайся біля мене, і все буде добре, — напружено промовив Ларгус, їдучи верхи на чолі загону.

Саме як його учениця я була поруч із ним, хоча офіційно такого статусу в мене не було.

Нам пощастило: ми виграли лотерею з Трояндою, і тепер більшість країн Ради Континенту відправляли нам військову допомогу. Та коли вона прибуде, мине деякий час, протягом якого ми мусимо стримувати армію Дарани власними силами, що наразі було майже фантастикою.

Зважаючи на те, що головною ударною силою з нашого боку є дев’яносто дев’ять круків, ми сформували авангард із загонів, у кожному з яких був один чародій із чорним поясом, який завдавав ворогові основні удари. Завданням решти було охороняти крука, аби він не відволікався від своєї основної роботи, та регулярно доставляти йому майже добитих ворогів, щоб забезпечувати останніми подихами в особливо великій кількості. Учні перебували поряд із круками, виконуючи роль щита. Кожен будь-якої миті був готовий підхопити смертельно пораненого вчителя та прийняти його останній подих. Якщо загине й учень, у загоні також були кілька магів, відібраних напередодні бою. У нашому загоні це були Каріл, Ламіра та троє цьогорічних випускників магічного університету.

За умови правильного командування, успішної роботи артилерії, центру, ар’єргарду та загонів підтримки така стратегія мала шанси на успіх.

Проте в даранській армії було чимало істот, здатних пустити коту під хвіст навіть найгеніальніші військові плани. А оскільки усіх їхніх бойових характеристик ми не знали, то й сумнівів у тому, що все буде саме так, у нас майже не було.

— Готуйся, зараз почнеться, — прошепотів Ларгус, пришпорюючи коня.

Прямо попереду, спрямовуючи в наш бік десятки тисяч мечів, стрімко розливалася армія Дарани. Кавалерія, піхота, артилерія та цілі полчища бойових чудовиськ — до самого обрію, скільки сягало око. Брязкіт, крики та гарчання злилися в єдину суцільну какофонію, від якої холонула кров. Щосекунди вони наближалися до нас, а ми — до них. Ближче, ближче, ще ближче — і ось пролунали перші удари схрещених мечів!

Битва одразу захопила мене в страшний, потворний вир, де над усім на світі панував лише інстинкт виживання. Розмахуючи мечем, творячи закляття й ухиляючись від ударів, я боролася за своє власне життя та життя тих, хто залишився десь там, за моєю спиною. І хоч я була біля Ларгуса — у найзахищенішій частині строю — мені не доводилося байдикувати жодної секунди.

Зграї моїх чорних метеликів стрімко літали навколо, розрізаючи плоть ворожих солдатів. Ламіра безупинно атакувала, посилаючи на відстань удари своїми сталевими кігтями. Крижані соколи Каріла один за одним злітали в небо, аби за кілька секунд урізатися в тіла величезних почвар і вибухнути шрапнеллю. А десь удалині, в загоні, де билися Фамал із Балатом, спалахували вогняні стрічки, що батогами зривалися з пальців Малісси. Та найбільше доводилося впрівати Ларгусові, який раз у раз обрушував складні руйнівні закляття на цілі загони та стратегічно важливі локації, де працювали даранські маги.

Аж ось натиск ворожої піхоти нарешті трохи спав, і я змогла прокусити палець, щоб витягнути з повітря трохи енергії для творення заклинань. Мимоволі глянувши вдалечінь, на нескінченну армію даранців, я вжахнулася.

Розрізаючи небеса міцними крилами, далеко попереду мчали десятки драконів, які стрімко наближалися до нас. Спогади про те, наскільки страшним воїном була Каміласса, напевно, ніколи не зітруться в моїй пам’яті. І в мене мало не підкосилися ноги, коли я уявила, наскільки ж сильними в бою мають бути її діти, онуки та правнуки. Нехай круки й зуміють покласти кількох із них, вони нас все одно…

Відкривши масивні пащі, дракони спустилися та випустили на волю ціле море гарячого, наче саме пекло, вогню, який безжально вилився на голови даранців.

Ті солдати, які все це бачили, але залишилися живими, заклякли, не розуміючи, що ж відбувається. А потім, закричавши, кинулися хто куди. Дракони ж тим часом і далі кружляли. Палячи вогнем, розмітаючи потужними крилами, роздираючи пазурами та розгризаючи важкими щелепами, вони косили всіх — від піхотинців до жахливих бойових химер.

Репетуючи, даранці розбігалися. Ті, хто кинувся в бік ануарської армії, наривався на мечі та бойові закляття.

Аж раптом я зрозуміла, що все закінчилося. Захлинаючись полум’ям драконів, армія Дарани відступала кудись до обрію. Хтось із наших солдатів радісно кричав і здіймав мечі до неба, хтось знесилено падав на коліна. Я ж просто нерухомо стояла, розглядаючи все навколо себе, та не була певна, чи вдалося мені зберегти здоровий глузд.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Шматочки мозаїки

Я чудово розуміла, що зараз не час рефлексувати. Але було непросто отак узяти й упоратися зі спогадами про ту м’ясорубку. Надто без підтримки чоловіка — Ларгус тепер мав стільки роботи, що майже не повертався додому. Тож лишалося скреготати зубами на пару з Ламірою, яка й сама була не в менш стресовому стані після пережитого на першому реальному полі бою.

Підготувавши даранцям сюрприз прямо на лінії фронту, дракони ефектно пройшлися головними стратегічними позиціями армії та зникли з поля зору. Як не дивно, полетіли в напрямку Дарани. Знайшовши там безпечне місце для відпочинку, потім рушили вглиб країни. Пізніше до нас дійшли чутки про те, що вони взяли столицю й улаштували різанину. Щоправда, царя на той час там уже не було: він оперативно втік, і місце його перебування й досі невідоме.

Тож немає нічого дивного в тому, що армія Дарани, створена для завоювання континенту, поспіхом розверталася, аби захистити державний устрій власної країни. Проте й так просто залишати вже захоплені території вони не збиралися, тому для армії Ануари, яка чекала на допомогу від союзників, було ще чимало роботи.

Наразі ж нам випала нагода зализати рани та порахувати вбитих. Як не дивно, найперше вдалося полічити загиблих чаклунів. Під час тієї битви Ануара втратила вісімдесят шість магів, серед них — чотирьох круків, силу яких устигли прийняти учні. І одним із таких новонароджених чорних чародіїв був Фамал.

Проте всі чудово розуміли, що якби Каміласса не почала своє повстання саме зараз, жертв із нашого боку було б у кілька разів більше.

Натомість ми отримали можливість передихнути і повернутися до першочергової проблеми — Вадима, який підозріло тихо сидів у мертвому Еданорі. Певно, цей вилупок чимало засмутився, коли дізнався, що провалився блискавичний наступ Дарани, заради якого він цілий рік ізсередини старанно дерибанив та руйнував ануарську армію.

Уже сьогодні ввечері мала відбутися нарада, де нам належало проаналізувати всю зібрану за цей час інформацію та прийняти рішення, від яких тепер, без перебільшення, залежало все.

Стиснувши кулаки, я підвелася з ліжка та змінила пов’язку на пораненому під час битви плечі. Завдяки лікувальним чарам рана потроху загоювалася. Перед нарадою я збиралася перечитати звіти Каріла з Фандорою, Фамала й Каніли, а також трохи самостійно обміркувати все те, що з них випливало.

Не марнуючи часу, я вийшла з кімнати та попрямувала до кабінету Ларгуса по ці теки з документами. І якщо чесно, не сподівалася його там застати. Але те, що там побачила, шокувало мене настільки, що я майже забула, чого я там опинилася.

Спочатку я навіть подумала, що мені це просто привиділося — штори були опущені, кімнату освітлювали лише олійні лампи. Та коли придивилася, сумнівів не лишилося: у кріслі навпроти Ларгуса та Каніли сиділа Раманна Корсарова. Та сама, похорон якої я мигцем побачила минулої осені.

— Алісо, тобі вже краще? Проходь, — кивнув Ларгус, побачивши мене. Сам він також отримав у тій битві стрілу в стегно, але завдяки особливостям сили крука одужував значно швидше за мене і вже міг спокійно ходити, якщо не надто навантажувати ногу.

— А що це за… — розгублено вичавила з себе я, на автоматі зачиняючи двері.

— Я теж рада тебе бачити, Алісо, — сухо всміхнулася Раманна, підпираючи бліду щоку тонкою рукою з довгими гострими нігтями.

— Хіба ти не…

— Так-так, померла, — сумно відмахнулася дівчина.

— Раманна виявилася нежиттю категорії 1D — вид «дивожена», також відомий як «богинка», — повідомила Каніла. І перш ніж я, шоковано підскочивши, почала творити закляття, додала: — Але не переймайся, нам із нею пощастило. Ми вчасно помітили вторинні ознаки та стежили за її могилою. Тож коли вона, зазнавши посмертних трансформацій, пробудилася, ми одразу ж узяли її під контроль і зареєстрували.

— А тепер я буду вельми вдячна, якщо хтось мені пояснить, що все це означає, — буркнула я, сідаючи в найближче вільне крісло.

— Отже, я мав рацію, коли припустив, що цієї інформації ти не отримала, коли ми поєднували наші свідомості, розбираючись із проріхою? Що ж, тоді спробуємо тобі пояснити двома словами, — проговорив Ларгус.

— Це один із козирів у рукаві Гільдії круків, — пояснила Каніла. — Як відомо, з нежиттю високих категорій дуже важко впоратися, коли вона пробудилася. Тому коли мова йде про істот, що мають людську подобу на основі єдиного видозміненого тіла, значно легше стежити за могилами та знешкоджувати нежить іще на стадії метаморфоз. І можливість відчувати деякі вторинні ознаки, за якими можна виокремити могили, що перебувають у групі ризику, — ще одна зі властивостей сили крука. Однак двійко століть тому один революційний крук-науковець, що спеціалізувався на нечисті, розробив засноване на особливостях нашої сили заклинання реєстрації, яке можна застосувати до представників нижчих рівнів першої категорії, що мають людську подобу. Суть його полягає в тому, аби застати нежить зненацька в момент пробудження, знерухомити та нанести на зап’ястя зачароване татуювання у вигляді кайданів. Після цього істота чимало втрачає в силі, агресія суб’єкта суттєво знижується, природний інстинкт шкодити людям і розмножуватися повністю пригнічується, а найважливіше — нежить стає підконтрольною Гільдії круків. Вони перестають нести загрозу, і ми можемо дозволити їм жити в Адамареї як звичайним містянам. А в разі потреби — використати як феєричний сюрприз.

— До речі, саме вони б і мали захищати Адамарей, якби круки полягли на південному сході, — додав Ларгус. — Вони, звісно, не врятували б становища й навіть не вирішили б долі битви, якби ми взяли їх тоді з собою, розкривши всьому світові секрет існування такого загону. Але влаштували б гідний сюрприз даранцям, які сподівалися легко взяти місто.

— О, то тепер зрозуміло, чому ти тоді не переймався щодо мамуна, якого ми зустріли під час нашої зимової мандрівки. Він був зареєстрований, а ти вирішив, що простіше вирубити мене, ніж посвячувати в цю страшну таємницю? — саркастично уточнила я, суворо зиркнувши на чоловіка.

— Власне, так, — трохи ніяково кивнув крук.

— Як мило. Але навіщо він тоді прилітав?

— Переказати новини з Адамарея від Каніли про кулуарні інтриги деяких магів, які проти тебе плелися, — зізнався Ларгус.

— Он воно що… А скільки ж таких істот у рукаві Адамарея? — я поцікавилася, з підозрою примружившись.

— За два сторіччя назбиралося півтори сотні.

— Півтори сотні одиниць нежиті першої категорії, хай навіть рівнів D і нижче… Ну, непогано так попрацювали. Але побачити серед них свою колишню однокурсницю я не очікувала. Не знала, що ембріони, трансформовані нежиттю в животі матері, можуть народжуватися магами.

Від побаченого та почутого важко було отак просто поставити мозок на місце. Навіть після тієї історії, що трапилася зі мною на першому курсі, коли жертвою іншої нежиті категорії 1D, перелесника, стала дружина Фамалового декана. І схоже, з матір’ю Раманни трапилося те саме: поки вона була вагітна, її спокусив мамун, отруївши плід. Потім бідолашна жінка нічого не пам’ятала. А її ненароджена дитина була одним із тих ста випадків, коли плід не загинув, а пережив видозміну. І замість звичайної дівчинки, на яку чекала родина Вазейленських, народилося дитинча богинки, що за всіма ознаками мало вигляд звичайної людини. Вона жила буденним життям серед людей, не підозрюючи, ким є насправді.

От тільки, як і належить виводку категорії 1D, після смерті Раманна рік пролежала в домовині, поки її тіло зазнавало трансформацій. І тепер вона повстала як повноцінна нежить.

— Так, випадок унікальний, — погодилася Каніла. — Вірогідно, це сталося тому, що печатка Стихій уже стояла на душі дівчинки ще в утробі матері. А після етапу метаморфози, як відомо, новоутворена свідомість нежиті заковує власну душу людини, чию плоть захопили Іскри Талпіра, огортаючи її своєрідним коконом. Проте душа залишається в тілі та не знає спочинку, допоки нежить не буде остаточно знищено. Отже, такі діти, як Раманна, народжуються з магічними здібностями.

— Хоч дисертацію пиши, — цинічно гмикнула я. — То тепер Раманна — зареєстрована нежить першої категорії, яка житиме в Адамареї інкогніто?

— І не тільки. Я збираюся вам допомогти.

— Тобто як допомогти?

— Із Вадимом, — прошепотіла Раманна. — Із тим покидьком, який просто… — вона напружено стиснула кулаки. Тільки зараз я помітила, що на її пальці не було обручки, із якою дівчину поховали. — Я справді кохала… та, мабуть, і досі кохаю цього покидька. Тому ніколи не пробачу йому те, на яку жалюгідну істоту він мене перетворив. Шкода, що такі речі ти зазвичай розумієш уже в могилі, до якої він тебе загнав.

— Отже, тебе справді вбив він, — для проформи я озвучила питання, яке вже давно мене цікавило.

— Можна й так сказати, — гірко кивнула Раманна. — Мабуть, після того, як провалився його план стати учнем Агердона, він вирішив трохи змінити стратегію. І в цьому новому плані я була не те що непотрібна, а й заважала. Уявіть собі, він навіть перестав носити обручку, яку я наділа на його палець у день нашої весільної церемонії. Натомість замінив її на іншу — стару, з гравіюванням якоюсь незрозумілою мовою. А ще я почала бурчати щодо тієї смаглявої кралечки, хоча на той час я і вважала її просто його коханкою, яку він, остаточно знахабнівши, поселив у маєтку, який був моїм посагом. І йому, схоже, дуже не хотілося, щоб хтось звернув увагу на появу цієї жінки, якщо раптом я, скажімо, вирішу пожалітися комусь із подружок, яких у мене на той час завдяки йому вже й не лишилося. Тоді до мене в снах почали приходити жахливі кошмари, які буквально висмоктували з мене життя. Так тривало день за днем. І от одного ранку я зрозуміла, що лежу на ліжку мертва. Я бачила та чітко усвідомлювала все: метушню навколо мого тіла, розтин, похорон і, найстрашніше, зачинену труну, де пролежала майже рік. А знаєш, що було найважче протягом цього року? Усвідомлювати своє приниження через цього виродка. Якою дурнуватою, смішною, нікчемною бабою була з того самого дня, як купилася на його «почуття». Я ж ладна була заради нього на все, буквально на все, навіть убити! Робила на його прохання стільки речей, не питаючи навіщо. Коли ж необхіднішою для подальшої реалізації планів стала інша жінка, а з мене користі більше не було, зі мною підло та цинічно розпрощалися. Шкода тільки, що я завагітніла від нього. Утім, від народження я була нежиттю, яка лише вважала себе людиною, а насправді просто чекала на посмертну трансформацію. Тож якби я й померла трохи пізніше, дитина б однаково народилася мертвою.

— Раманно… — співчутливо прошепотіла я.

— Саме тому я хочу допомогти вам. І вибачте, що влаштувала тут цей цирк із промовою, ніби в психолога, — зітхнула жінка, опустивши погляд. — Отже, за нагоди можете розраховувати на мою допомогу як боєздатної одиниці. А також я знаю дещо, сподіваюся, корисне для вас.

— Уважно вас слухаємо, — зацікавився Ларгус.

— Це сталося навесні, ще за кілька місяців до того, як я заслабла, а Вадим почав ночувати в окремій спальні. Якось я прокинулася серед ночі. Мій чоловік тоді десь пішов. Його не було досить довго. Я хвилювалася й вирішила перевірити, що з ним. На той час у будинку спали всі, крім охорони, тож я не могла нікого запитати, чи не бачили вони, куди пішов Вадим. Але я так переймалася, що застосувала заклинання відстеження його сліду. На диво, він привів мене у підвал, ба більше — до таємної кімнати. Помітивши його, я хотіла гукнути, але потім побачила, що він схилився над якимось старовинним кам’яним саркофагом. Від несподіванки я завмерла, а за кілька секунд вирішила забиратися геть — чомусь мені стало страшно, я не хотіла, щоб Вадим помітив мене. Але перш ніж піти, почула слова, які закарбувалися у свідомості. Нахилившись, він провів рукою по тому, що лежало всередині, та прошепотів: «Що ж, я так і не дізнався твого імені, але чому б тоді не дати тобі нове? Ти ж однаково повіриш кожному моєму слову. Чи не так, Хаосс?»

— Сучий потрох!.. — прошипіла я, захлинувшись від шоку. — Він зламав закляття, накладене Праматерями перевертнів, просто давши їй інше ім’я?

— Не думаю, що цього було б достатньо, — зауважив Ларгус, зціпивши зуби. — Здається, для того щоб цей фокус спрацював, вона мала повірити, що її звати саме так. Уяви, наскільки ця віра мала бути сильною, наскільки абсолютною, щоб сприйняті за чисту монету слова обійшли закляття. Королева кошмарів не знала, як її звати; не знала, хто вона та якою силою наділена, де перебуває і за що сидить тут у кайданах. За таких умов вона просиділа б там тисячі років, а можливо, залишилася навічно, якби не з’явився Вадим. Єдине, що навіть закляття Праматерів не змогло стерти з її пам’яті, — це почуття до Лаліора Деланатера: того, хто був для неї найдорожчим і кому вона повірила б незалежно від того, що він їй скаже.

— От тільки з генерал-губернаторами цей фокус не пройшов би, — замислилася я. — Тому друга частина його плану й затягнулася так надовго.

— І що найголовніше, тепер перед нами практично склалася повна картина, — підмітила Каніла. — Принаймні мені здається, що всі ключові шматочки мозаїки ми зібрали. І якщо не знайдемо вихід сьогодні ввечері, можна одразу йти по лопати й копати собі могилки в затишному місці.

— Знайдемо, — запевнив Ларгус. — У мене вже й певні ідеї є, — крук несподівано хитро посміхнувся.

* * *

Коли настав час, на який було призначено нараду, всі члени нашого маленького кола знову зібралися за великим столом у вітальні. Щоправда, цього разу ми проводили засідання без Малісси: під час битви дівчина отримала серйозне поранення, тож мала деякий час дотримуватися суворого ліжкового режиму.

Інформація зі звітів допомогла скласти практично повну картину. Насамперед я отримала відповідь на запитання, яке мене давно турбувало: що ж тут не клеїться? Якщо вірити тому, що Королева кошмарів говорила сестрі в записі з храму, то вона не може потрапити до світу снів просто так. Але коли я була в Столиці кошмарів, то чітко бачила на параді саме її! Та й безпосередньо в снах вона до мене приходила.

Відповідь на це запитання привезли Каріл і Фандора.

Після довгих місяців мандрів їм таки вдалося «сісти на хвіст» Вадиму та Королеві кошмарів. Щоправда, Вадим був дуже уважним і добре замітав за собою сліди, тому подружжю залишалося лише стежити за ним із тіні. Але одного дня їм усе ж пощастило. І як виявилося, це був саме той день, коли Вадим викрав мене, щоб скористатися Абсолютними воротами в ритуальній залі за три сотні свагів від Адамарея!

Очевидно, поспішаючи, він на кілька годин залишив номер у готелі, який знімав разом із Королевою кошмарів, та перенісся з нею до тієї ритуальної зали. У готелі ж залишилися всі речі, а серед них і та сама книга, де було записано ритуал, за допомогою якого Королева кошмарів могла потрапляти до світу снів. Але крім нього, Карілові пощастило знайти ще дещо: три уламки старовинного чорного дзеркала, один із яких він виніс із номера, заховавши всередині магічної копії книжки.

Щойно в мене з’явилася вільна хвилина, я почала її перекладати. Незабаром ми мали на руках опис ритуалу, завдяки якому душу Королеви кошмарів можна перенести до світу снів. І ключовий складник для цього ритуалу підтвердив те, що я бачила в записах снів, заради яких пробиралася в царський палац Дарани: Королева кошмарів використовувала печатки з храму, але їх можна було замінити на уламки чорного дзеркала, крізь яке десять тисячоліть тому до світу наяву перейшов один із генерал-губернаторів кошмарів.

У нагоді стали також і старання Фамала. Усе ж я не даремно наполягала на залученні до справи майстрів ворожби. Саме завдяки Бірзі з Готіма ми дізналися, що в згортку, який Вадим знайшов у храмі, лежали ці самі чорні дзеркальні уламки та книга, а разом із ними — клубок зачарованих червоних ниток. Отже, можна було не сумніватися що саме знайшли Каріл і Фандора.

Завдяки ж Гілні, яку Фамал привіз на місце згарища дому Соллеріс, нам удалося отримати не менш цінну інформацію. Повороживши на гарячих дзеркалах, стара шубінка змогла трохи відкрити завісу над тим, як Вадим знайшов тіла генерал-губернаторів. Як виявилося, до Соллеріс він приходив не лише з книгою зі схованки. Він також хотів, аби предметниця прочитала пам’ять старовинної золотої обручки, яка належала Лаліору Деланатеру і заради якої Вадим уперше й вирушив до Мертвого міста. А потім, звільнивши Королеву кошмарів, і сам почав її носити замість тієї, яку на його палець наділа Раманна в день їхньої весільної церемонії.

Що саме прочитала з пам’яті обручки Соллеріс, ми, на жаль, так і не дізналися. Але судячи з того, як розвивалися події, Лаліор Деланатер знав не тільки імена генерал-губернаторів, а й де шукати їхні тіла. І цих знань Вадимові вистачило, щоб почати діяти.

— Отже, наразі особисто я бачу єдиний шлях, яким ми можемо рухатися, — зосереджено мовив Ларгус. — Без Праматерів перевертнів нам не вдасться знову стерти пам’ять Королеви кошмарів і накласти на неї печатки, які зроблять із неї практично безпечну істоту, закуту в кайдани у власній камері. Та на відміну від Санкора, ми досі маємо Абсолютні ворота, а отже, й шанс зробити те, що йому не вдалося: поєднати розірвану душу Королеви кошмарів, після чого до неї теоретично має повернутися здоровий глузд. Як це зробити і, найголовніше, де знайти другу половину її душі — це питання, відповіді на які нам необхідно буде ще пошукати. І шукати, шановне панство, доведеться активніше, тому що, на відміну від свого першого ув’язнення, цього разу Королева кошмарів буде просто в’язнем стіни, отже, й клопоту від неї ми неодмінно матимемо більше.

— Та для цього її спочатку слід упіймати та запхнути в ту стіну, — зауважила Ламіра.

— Безумовно, — кивнув Ларгус. — І саме це буде нашим першочерговим завданням. Користуючись її власними дослідженнями, записаними в тій книзі, я створив зілля, в основі якого — уламок чорного дзеркала. Зілля складається з двох порцій, і якщо випити їх, то той, хто це зробить разом із Королевою кошмарів, перенесеться до світу снів і опиниться там поруч із нею. Здогадуєтеся, навіщо? — хитро спитав крук.

— Хтось тут, здається, трошечки збожеволів, — невротично гигикнула я.

— Можна й так сказати, — усміхнувся Ларгус. — Але наразі це єдиний спосіб помістити її душу до камери.

— Ларгусе, ти маєш на увазі… — шоковано видихнув Каріл.

— Так. Здолати Королеву кошмарів у світі снів і замкнути на Стіні Санкора, доки не оклигала.

— Не подумай, що я тільки критикую… Але мені здається, що це трохи неможливо, — зауважив лісовик.

— Чому ж? — у голови круків лукаво заблищали очі. — Це тут вона має абсолютну владу над матерією. А ось у світі снів для неї існують ті самі фізичні обмеження, як і для магів у світі наяву. Отже, битва з Королевою кошмарів у снах із людиною, що спить, буде прирівняна до битви дуже могутнього крука з Королевою кошмарів наяву. Простіше кажучи, так ми з нею просто поміняємося місцями. Щоправда, такий хід матиме результат за єдиної умови: вступити з нею у бій має майстерний сновидець, для якого не є проблемою одразу усвідомити сновидіння та використовувати всі можливості душі людини, що спить, у тому світі.

— Ну хоч щось добре, — полегшено зітхнула Каніла. — Для такого сновидця, як ти, це не буде проблемою.

— Може й так, але в цей бій піду не я, — заперечив Ларгус, чим ошелешив навіть черв’ячка, що саме виліз із яблука у вазочці посеред столу. — Битися з Королевою кошмарів буде Аліса, — закінчив крук, і тут черв’ячок упав і завмер.

— Ларгусе, до першого квітня ще пів року, — нервово гикнула я.

— Я не жартую, — зітхнув він, остаточно всіх добивши. — Як думаєш, що робитиме Вадим, коли все розпочнеться? Саме так, спробує вбити сновидця до того, як його бій із Королевою кошмарів закінчиться. І всі наші сили під час тієї битви в снах мають бути спрямовані на захист фізичного тіла сновидця тут, у світі живих. Отже, нам доведеться протистояти крукові небаченої сили, який поглинув неймовірно багато останніх подихів. Ми ж виснажені після битви з даранцями. Звісно, весь цей час, поки помирали поранені, яких не вдавалося врятувати, круки старанно збирали їхні останні подихи, а заодно й рясні плювки у свої спини. Але щоб протистояти Вадимові, нам однаково знадобляться всі сили, які ми зможемо зібрати. І за таких умов із мого боку було б не дуже розумним кроком лягати спатки та залишати все це лайно на інших, коли я, по суті, є найсильнішим серед круків.

— А ще найскромнішим, — не витримавши, буркнула я собі під носа, і Каніла, як не дивно, тихенько пирснула сміхом у кулачок.

— А з усіх присутніх, хто не носить чорних поясів, саме ти, Алісо, найдосвідченіша в усвідомлених сновидіннях, — вів далі чоловік, тяжко зітхнувши. — Тому найважливіша роль у цьому плані буде відведена саме тобі.

— Але з мене поганенький сновидець, — делікатно нагадала я. — Далеко не завжди мені вдається зрозуміти, що я сплю.

— Не переймайся, — відмахнувся крук. — Допоки ми повністю підготуємося, в нас буде ще трохи часу на тренування. Гадаю після кількох тренінгів все піде як по маслу.

— А що нам після цього робити з Вадимом і генерал-губернаторами? — насторожилася Фандора. — Усі семеро були колись створені з крові Королеви кошмарів, тож їхні душі з нею пов’язані. Відповідно і збожеволіли разом зі своєю повелителькою.

— Вадимові вони точно не коритимуться, — замислився Ларгус. — А от як діятимуть і що з ними робити… у Літописі Санкора сказано, що після ув’язнення Королеви кошмарів вони поховалися в печерах і сиділи там, ніби дикі звірі, аж доки їх не переловили перевертні. Вірогідно, і цього разу, якщо ув’язнимо королеву, вони не рватимуться в бій. Можливо, їх навіть удасться переловити та запроторити до Стіни Санкора так само, як і їхню повелительку. У будь-якому разі роботи все одно буде чимало, але без Королеви кошмарів має стати значно простіше.

— Гей, народе, мені здається, ви про дещо таки забули, — протягнула Ламіра, поки я сиділа в ступорі, усвідомлюючи, що ж на мене чекає попереду. — План, звісно, класний, але як ви його реалізуєте? Коли я все правильно второпала, для того, щоб почати, Аліса та Королева кошмарів мають випити те зілля. З Алісою все зрозуміло. Але як ви збираєтеся напоїти тією штукою Королеву кошмарів?

— Ми заманимо її у пастку, — хижо всміхнувся Ларгус. — Виманимо з Еданора під приводом, проти якого навіть накази Вадима мають менший пріоритет.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

Уві сні та наяву

— Слухай, Ларгусе, то що ти робив тоді тиждень у Чертерських горах, коли ми з Фандорою вирушили до храму? — я поцікавилася, потягнувшись на канапі. Вирішальна битва мала розпочатися наступного вечора — трохи менше, ніж за добу. Завтра ж на нас чекав, либонь, найнапруженіший день у нашому житті. Тому зараз ми насолоджувалися останніми годинами спокою, уперше за довгий час отримавши у своє розпорядження цілий вечір, який могли провести разом.

— Шукав слід Лібермортіс.

— Тієї самої книги, написаної Смертю?

— Так, — кивнув чоловік. — Під час розслідування справи Королеви кошмарів ми випадково натрапили на деякі відомості, що теоретично могли б вивести якщо не на саму книгу чи її копію, то хоча б на кілька сторінок. Не скажу, що той мій похід став аж таким проривом, але дещо корисне з’ясувати вдалося. Тож Гільдія круків продовжуватиме цю справу, але вже трохи згодом, коли ми дамо лад із найгострішою проблемою.

— Було б добре її знайти.

— Побачимо, як воно буде. Але всьому свій час, зараз я хочу просто трохи відпочити, — прошепотів чоловік і пригорнув мене.

Обійми Ларгуса мали якусь чарівну силу. Танучи в них, я немов відпускала все, що непокоїло мене.

Після всього пережитого, після всіх страхів і сумнівів, я нарешті не сумнівалася, що тепер все буде добре. Завжди, все своє життя я буду поруч із ним як його дружина та як його найвідданіший союзник. Щоб не сталося, я битимуся та виграю будь-яку битву, навіть якщо це здаватиметься неможливим.

* * *

Оповиті сірими осінніми хмарами околиці Еданора нагадували пустелю. Здавалося, що й найменші комашки боялися заповзати сюди… та я, на відміну від тих комашок, ішла прямо до понівеченого трупа колишньої столиці Ануари.

Наближаючись до міської брами, я не сумнівалася, що мені не доведеться її пройти. І коли переді мною з’явився Вадим, це лише підтвердило наші припущення: він стежив за тим, що відбувалося в місті та навколо нього. Щоправда, з ним не було Королеви кошмарів.

— Вибач, але поки ти мені потрібна живою, — холодно кинув Вадим. — Не настільки, щоб не вбивати тебе за будь-яких обставин, проте твоя смерть поки небажана…

— Хаосс! Хочеш, щоб я віддала тобі Аккаміру? — несподівано закричала я на все горло.

Обличчя Вадима миттєво змінилося: схоже, це були саме ті обставини, за яких небажаність моєї смерті нівелювалася. Та перш ніж він устиг перетворити мене на калюжу крові, я побачила Королеву кошмарів, яка боляче схопила мене за руку. А за мить мої очі вже дивилися на віковічні дерева старого лісу, огорнуті легким осіннім золотом.

— Я знала, що ти брехала раніше… знала, що вона в тебе! — жінка задихалася, пропалюючи мене божевільним поглядом. — Віддай її! Негайно віддай!

— Віддам. Але спершу ти маєш зробити дещо…

— Як ти смієш… як тобі вистачає совісті вимагати в мене…

— Ти неправильно зрозуміла, — я поспішила виправитися, усвідомлюючи, що лише надія побачити доньку стримує Королеву кошмарів від того, щоб безжально мене вбити. — Аккаміра хвора.

— Що з нею?

— Ми намагаємося її вилікувати, але… якщо ти хочеш її побачити, то маєш випити це, — я дістала з кишені пляшечку із зіллям. — Тобі ж немає чого боятися, так? Отрута не може тебе вбити. Але Аккаміра помре, якщо ти підійдеш до неї, не випивши ці ліки.

Її безтямні червоні очі металися туди-сюди, а губи дрібно тремтіли. Проте вона взяла пляшечку і, повагавшись, випила до краплі… а за лічені секунди впала на холодну землю.

Від цієї миті відлік пішов на хвилини. Тож я, не гаючи часу, надіслала Ларгусові заклинання, яке сповістить його про моє точне місцезнаходження, лягла на траву та випила свою пляшечку.

Не встигла я зрозуміти що до чого, аж раптом моє тіло відкинуло назад, і я вдарилася спиною об щось тверде! Сумнівів не було, я помирала. І останнє, що стояло перед моїми очима, це знавісніла Королева кошмарів, яка люто кричала:

— Ти!.. Як ти посміла, погань?! Яке ти маєш право так дурити мене? Невже вам усім досі мало? Де моя дівчинка, тварюки?!

В очах повільно темніло, і я відчувала, як ось-ось кудись провалюся… коли зненацька відчула тепло маленького чорного підвіска-метелика, що висів на моїй шиї.

Це лише сон. Ми уві сні, у тому самому сні, де має вирішитися все.

Це лише сон. Просто сон. І в мене нічого не болить.

Говорити собі ці слова було значно легше, ніж щиро в них повірити. Але якось мені вдалося піднятися на ноги, щоб знову впасти. Мене геть знесло легким помахом тендітної смаглявої руки.

Вона й далі щось кричала, стискаючи пальці на моїй шиї. А я знову й знову повторювала собі, що це лише сон, і можливо, тільки тому досі не померла в цьому сні.

Просто сон. Звичайний сон…

Королева кошмарів відлетіла від мене, ніби зметена поривом урагану. Нічого не розуміючи, жінка підвелася із землі на відстані щонайменше десяти метрів від мене. Але на той час я вже виставила над нею прозорий купол, у стіни якого вона врізалася, наче пташка в скло.

Це дало мені кілька секунд, аби озирнутися та побачити, що ми серед руїн старовинної фортеці. Сіре каміння виступало з густої зеленої трави, яка покривала мальовничі пагорби, що оточували нас з усіх боків. А на обрії сіріла безкінечно довга Стіна Санкора.

Тим часом Королева кошмарів розбила купол і знову кинулася до мене. Але я вже встигла трохи опанувати себе та спробувала зупинити її терням, що мало б оповити її тіло. Проте жінка ухилилася та помчала далі. Не зволікаючи, я виставила перед собою кам’яну стіну, яка розсипалася від такого міцного удару, що аж земля здригнулася.

Це світ снів. Моя влада над матерією тут абсолютна, тоді як Королева кошмарів скута чималими обмеженнями. Але чому ж тоді я відверто програю їй? Чому не можу нічого зробити з цим натиском, незважаючи на всі тренування Ларгуса? Невже тому, що недооцінила, яким страшним ворогом може бути ця жінка, якщо її по-справжньому розлютити? Дідько, треба було придумати щось інше, а не спекулювати на її бажанні побачити доньку.

— Послухай мене, — спробувала вставити я, сподіваючись вибити хоч трохи переваги. — Тобі справді брехали весь цей час, але не я. Аккаміра мертва…

— Стули свого паскудного рота! — заволала Королева кошмарів, розлютившись іще більше. — Не смій казати таке. Навіть для останньої мерзоти така брехня неприпустима.

— Брешу тут не я, а той чоловік, що назвався Лаліором Деланатером, — не здавалася я, знову й знову блокуючи її атаки. — Він дурив тебе весь цей час, просто хотів скористатися твоєю силою…

— НЕ СМІЙ ТАКЕ КАЗАТИ! — несамовито заверещала Королева кошмарів, збивши мене з ніг ударною хвилею. — Це мій Лаліор. Я шукала його безмежно довго, нарешті знайшла, нарешті ми знову разом. Невже ти думаєш, що я повірю в таку зухвалу брехню?

— Хто тобі потрібен? Твій чоловік, чи брехливий покидьок, який просто дуже схожий на нього? — вигукнула я, але Королева кошмарів мене не слухала. Лише раз у раз атакувала. Її напір, її воля, лють і бажання вірити в те, у що хочеться вірити. Від такого у світі наяву я б уже давно померла, перетворившись на розмазаний по землі фарш.

Цікаво, а чи може вона вбити мене тут так, що я не прокинуся? Просто помру уві сні? Коли я йшла сюди, то не замислювалася про таке. Була переконана, що коли загину в цій битві, то прокинуся, хоч і знесилена, але жива та здорова.

Але ж це Королева кошмарів. А якщо їй під силу таке? Убити мене тут і тепер.

У такому разі маю ще один привід не програти цього бою!

Зціпивши зуби, я спробувала відштовхнути її від себе, але вона швидко відскочила та перехопила ініціативу. Я не маю права програти. Просто не маю!

Не дозволяючи собі навіть кліпнути, я ухилилася від чергової серії атак. І виставивши щити, пішла в наступ. Стрімко, швидко, крок за кроком наближаючись, аж поки не зв’язала її! Одначе не схоже, щоб вона збиралася здаватися…

— Припини це! — несподівано пролунав відчайдушний крик десь удалині.

Королева кошмарів, здається, завмерла на мить, але не спинилася й далі пручалася. Проте цієї миті мені вистачило, щоб побачити дивовижну білу красуню, яка щодуху бігла до нас, перечіпаючись об камінюччя, яке валялося тут і там на зеленій траві.

— Спинися, годі! — несамовито волала біла королева. — Не смій! АККАРЕЄ, ПРИПИНИ!

— Акка… Аккарея… — прошепотіла Королева кошмарів, від цих слів, здавалося, перетворившись на обсидіанову статую. Я ж, не ловлячи ґав, сильніше стягнула чорні кайдани, якими обвивала її. — Так, Аккарея… це ж… моє ім’я…

— Так, — задихана Аллірея зупинилася за кілька метрів від нас.

— Але ж він сказав, що мене звати «Хаосс», — знесилено видихнула чорна королева, затремтівши всім тілом. — Лаліор просто не міг… не міг не знати мого імені…

— Лаліор знає твоє ім’я, — тихо сказала Аллірея. — Це його скарб, який він ніколи не забуде, і по суті все, що в нього лишилося.

— Тоді чому ж він сказав, що мене звати «Хаосс»? Не може ж такого бути, щоб то був не Лаліор…

— Може, — сказала Королева снів і вже хотіла було покласти руки на плечі сестрі, але останньої миті стрималася.

— Не розумію, — відсторонено прошепотіла Королева кошмарів. — Якщо то був не Лаліор… якщо той чоловік, якого я цілувала та обіймала, якому вірила, заради якого робила все… якщо це не Лаліор… Тоді де ж мій Лаліор?

— Там, — мовила Аллірея, вказавши на стіну Санкора. — За нею.

— Ні… ні… ні-ні! — схлипнула жінка, здається, навіть не помічаючи власних сліз, які потекли з очей раніше, ніж вона сама це усвідомила. — Він же…

— Лаліор Деланатер помер чотири тисячоліття тому, разом з Аккамірою. Ти ж, либонь, і сама це помітила, Аккареє. Відчула, сидячи у своїй в’язниці, та наслала смертну кару на тих, хто зробив це з ними, і їхніх послідовників. Пригадуєш?

Королева кошмарів, досі тремтячи всім тілом, трохи вивільнила руки, але лише заради того, щоб істерично кусати власні пальці.

— Він хотів допомогти вам обом, не побоявся ризикнути заради цього власною душею, але не зумів довести справу до кінця. Його вбили, перш ніж він виконав свою частину угоди. І тепер Лаліор там, де страждатиме вічно. І звідки більше ніколи не зможе піти, щоб десь колись народитися знов. Так само, як і Рафтан.

— Не може бути, — заплакала Аккарея. — Просто… не може бути, щоб таке сталося.

— Може, мила моя, може, — схлипнула Королева снів, і тільки зараз я зрозуміла, що її щоками також течуть рясні сльози. — Ти так само, як і я, згубила чоловіка, якого кохала.

Здається, я ще ніколи не чула такого крику. Це був всесвітній біль, відчай і скорбота — усе зразу. І жінка, у якої він вирвався, тепер нерухомо стояла на колінах і відчужено дивилася в небо заплаканими очима.

Мигцем глянувши на Королеву снів, я стисла кулаки, закувавши її сестру ще раз міцними чорними ланцюгами. А потім, поки вона не отямилася, помістила до прозорої сфери, у якій і доставила до Стіни Санкора. Утім, не думаю, що вона швидко отямиться. Жінка ніяк не відреагувала навіть на те, що я зачинила її в темній камері вогкого, моторошного підземелля.

Коли я вийшла на парапет, то вже не змогла знайти Аллірею. Та й не думаю, що вона захоче, аби її взагалі бачив хто-небудь. Тому мені лишалося тільки погукати осиплим голосом:

— Ламіро!

Ми зустрілися з нею прямо біля входу. Побачивши мене, мавка нічого не розпитувала. Просто взяла за руку та перенесла за межі стіни. Потім сповістила, що дев’яносто восьми крукам удалося стримати натиск Вадима. Але зрозумівши, що Королеву кошмарів він утрачає, Корсаров відступив з Еданора та зник у невідомому напрямку. Круки з учнями кинулися його переслідувати. А Ларгус залишився охороняти мене на той випадок, якщо Вадим відстежить місцеперебування мого тіла й захоче вбити, аби, померши, я не змогла закінчити того, що робила з Королевою у світі снів. Установивши заклинання, які б сповістили про наближення Вадима, Ларгус послав Ламірі звістку, щоб та мерщій засинала та забирала мене зі Стіни Санкора, щойно почує Поклик.

Домовившись зустрітися одразу після повернення до Адамарея, ми попрощалися. Я наказала собі прокинутися. Світ снів і Стіна Санкора на обрії розпливлися, а мене захопило відчуття важкого підйому, із яким я виринала зі світу сновидінь.

Було дуже темно, ніби я вночі пливу серед океану, скрутившись калачиком. А навколо, крізь товщу води, лунали тисячі голосів. Так, правильно, тепер я згадала. Хоча навіть не сумніваюся, що все забуду, тільки-но мине цей стан між дійсністю та сном, викликаним дією уламка чорного дзеркала. Забуду так само, як і фрагменти сновидінь, де бачила її: жінку з червоним волоссям, що носила на шиї ланцюжок із маленьким мідним ключем.

На моїх грудях, немов тавро, чорніла мітка, нагадуючи моїй душі про її прокляття, через яке я сотні разів народжувалася та помирала, блукаючи землями сотень світів. Аби раз у раз страждати, спокутуючи свою провину. Та де б і коли не перероджувалася, я завжди, знову й знову закохувалася лише в одного чоловіка — в того самого, заради якого й несу зараз цей тягар. Коли ж його в тому світі не було, коли він народжувався десь в іншій реальності, окремо від мене, я проживала свій вік у самотності, просто не могла покохати когось іншого. Те саме мало б статися зі мною і в цьому житті, але з’явилася проріха між світами. Через неї Аккарея тягнулася за примарним, оманливим образом того, кого кохала сама. Проте замість того дала мені змогу бути разом із тим, хто ось уже сотні життів є найдорожчим для мене.

Завжди я шукала в усьому світі тільки його. Здавалося, жила заради того, щоб знайти єдиного чоловіка й укотре обіграти долю, яка намагалася змусити мене страждати. Але які б випробування на мене не насилала Ключниця, я, зціпивши зуби, витримаю що завгодно, допоки зі мною буде він.

Можливо, це був просто ефект від того зілля, але прокидатися було дуже важко. Найперше я відчула Ларгусову долоню, яка міцно тримала мене. І хапаючись за неї, я виборсувалася з липкого сновидіння.

— Усе вийшло, — одразу повідомила я, стискаючи руку коханого чоловіка. — Королева кошмарів знов у своїй камері.

— От і добре, — видихнув Ларгус занадто важко.

Здавалося, мої очі — то бінокль, у якому ніяк не вдається налаштувати різкість. Але навіть так я зрозуміла, що Ларгус лежить на землі поруч зі мною, важко дихаючи.

— Що з тобою? — я підхопилася.

— Несподівана неприємність, — прошепотів крук.

Нарешті зір повернувся, і я розгледіла його бліде спітніле обличчя.

— Ларгусе!..

…А потім — розрубану навпіл чорну змію, яка лежала неподалік і повільно танула.

Тоденари — породження тіні. Смертоносні гадюки, проти отрути яких безсилі як медики, так і маги. Істоти, укус яких означає неминучу смерть. На жаль, колись давно я на власні очі переконалася в цьому.

— Ні… — перелякано схлипнула я.

Будь ласка, нехай це ще досі буде сон! Молю, благаю!..

— Не думав, що побачу тут цю погань. Вони ж наче не водяться в цій частині Ануари, — крук намагався втамувати тремтіння в голосі.

— Це ж неправда? — я безпорадно й розгублено хапалася за руку, яка була теплою хвилину тому, та враз стала холодною та липкою.

— Пробач, Алісо. Якось по-дурному вийшло, — судомно зціпивши зуби, видихнув чоловік.

— Такого не могло просто «вийти»! — в істериці закричала я, хапаючись за чорну куртку крука. — Я не хочу, щоб ти помирав! Не смій! Чому це взагалі відбувається?

— Так уже сталося, — натягнуто всміхнувся він, намагаючись зобразити іронію.

— Що означає «так уже сталося»? Ти не можеш померти!

— Виявляється, можу, — зітхнув Ларгус. — Вибач, що залишаю тебе саму. Надто зараз, коли ще стільки справ не завершено… Але, схоже, доведеться вам без мене.

— Що ти несеш, Ларгусе?! — закричала я, не відчуваючи землі під ногами. — Які ще збіса справи? Я хочу бути з тобою завжди, все своє життя. Обіймати тебе, цілувати, слухати удари твого серця ночами… Я кохаю тебе, розумієш? Понад усе кохаю.

— Я теж, Алісо, — проговорив крук голосом настільки слабким, що я могла чути його, лише схилившись над ним. — Я теж кохаю тебе і хотів би бути поруч із тобою ще багато-багато років, але вже не зможу. Та я щасливий, що ти була зі мною хоч трохи.

— Не йди, ні, будь ласка…

— Пробач, — сумно всміхнувся Ларгус.

Мої сльози рясно текли щоками й падали на його обличчя, коли я, міцно-міцно стискаючи холодну руку, припала до вологих від поту вуст крука. Це неправда, все буде добре. Я знайшла його, незважаючи на те, що ми з ним народилися в різних світах. Стільки всього сталося страшного й небезпечного, але ми пережили це, ми разом. Просто не може бути такого, щоб Ларгус Агердон, славетний крук, помер від укусу якоїсь гадюки! Я переконана, він не помре, йому обов’язково стане краще.

Я цілувала його. Шалено, нестримно, відчайдушно. Даруючи все тепло, всю ніжність, на які тільки була здатна. Але коли розірвала поцілунок і зазирнула в темно-карі очі, то зрозуміла, що Ларгуса більше не було: він уже віддав свій останній подих…

…Який я несвідомо прийняла.

* * *

Яскравий промінь уранішнього сонця впав на моє обличчя, увірвавшись до кімнати через шпарину між важкими шторами. Це все невже мені справді просто наснилося?

Піднявшись із ліжка, я зрозуміла, що ледве стою на слабких ногах. Тому йти довелося, тримаючись за стіни.

Усе навколо було чистим та охайним. Сонячне світло жваво заповнювало кожен куточок будинку, який уже майже рік був для мене рідною домівкою.

Спустившись на перший поверх, я зупинилася посеред кімнати і чомусь завмерла, розглядаючи портрет Ларгуса. А за хвилину зрозуміла, що тремчу. Але чому? Що ж…

Аж раптом усвідомила, що дивлюся в дзеркало біля входу й бачу своє змарніле обличчя із запалими очима, бліду шкіру, розпатлане довге волосся та чорний пояс мага, зав’язаний на моїх стегнах.

Ні-ні, не може бути, це мені здалося! Неправда…

— Алісо? Добре, що ти вже отямилася, — пролунав дуже тихий, незвично слабкий голос Каніли.

Озирнувшись, я побачила її — кволу, знесилену, з червоними очима. Схоже, вона проплакала не одну годину. А її чорний пояс мага замість подвійного вузла скріпляла срібна застібка голови Гільдії круків.

— Каніло, це… — прошепотіла я, вказуючи на свій пояс.

— Так, Алісо, — кивнула жінка крізь клубок у горлі. — Ми знайшли тебе поряд із ним — непритомну, заплакану, з розплющеними скляними очима. Ти пролежала без тями майже три дні. Я саме йшла подивитися, як ти, чи не прокинулася, та відпустила Ламіру відпочити. Боялася, що ти й сьогодні не отямишся і через це не зможеш попрощатися з ним…

Канілу перервав мій несамовитий крик. Я вхопилася за волосся й упала на коліна.

Це якась маячня! У реальності цього не могло статися… А якщо могло, тоді не потрібна мені така реальність!

— Похорон почнеться за п’ять годин, — прошепотіла Каніла. Її долоня гладила мої плечі. — Доти в тебе є час виплакатися, щоб на самому похороні триматися гідно. Усі розуміють твою втрату, але ти дружина голови круків, а отже, не можеш дозволити собі поводитися на похороні чоловіка так, як поводилася наречена його учня минулого літа. Розумієш? Плакати можеш зараз… і потім, коли повернешся додому. Але на самому похороні просто стискай кулаки, як би тяжко не було. Гаразд? — насилу вимовляла жінка. І підвівши погляд, я побачила, що її щоками також течуть сльози.

— Каніло… заграєш мені? — запитала я голосом настільки слабким, що спочатку не була певна, чи вона мене почула. Проте жінка у відповідь мовчки кивнула і, підвівшись, дістала з комода скрипку, яку Ларгус завжди тримав удома для неї.

Смичок легко торкнувся струн чорної скрипки, і залитим сонячними променями будинком рознеслася мелодія дивовижної краси. Бурхлива, яскрава та неймовірно сумна. Сповнена всесвітньої скорботи й невимовного болю. Слухаючи її, я пропускала кожну ноту крізь своє серце, яке безперестанно кровоточило. Просто лежала на канапі, зіщулившись, і дозволяла музиці виривати з мене сльози — усе, що було, до останньої краплини. Аби до похорону їх не лишилося.

Одна година. Я дозволю собі так плакати лише одну годину, а потім стисну кулаки та буду гідною дружиною свого чоловіка — такою, якою хотіла бути за його життя і якою збираюся бути, особливо після його смерті. Коли ця година мине, я зціплю зуби, піднімуся, умиюся та вдягну чорну сукню, у якій перед усією Гільдією і цілим світом попрощаюся з ним.

Назавжди.

Востаннє.

Я буду сильною.

Але зараз мені було абсолютно байдуже, що це далеко не кінець. Бо єдина година, яку я собі дозволила, іще не минула.

ДАЛІ БУДЕ

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Народившись ще раз, я зіграю в пітьмі.

І забути б усе, та це важко мені.

Не віддати б лишень силу в обмін на страх:

Надто довгий кошмар бачу я в своїх снах.

Я у небо метеликом чорним лечу,

Від бажання літати, без крил я кричу.

А мій крик уві сні до поразки веде…

Я забуду свій страх, хоч і вбили мене.

Буду вірити в те, що час ночі мине,

А удар сновидінь сонце дня прожене.

Але битви фінал знов належить мечу:

До кінця я метеликом чорним лечу.

Я у небо метеликом чорним лечу,

І втрачаючи все, лиш від болю кричу.

Закричавши у снах, не прокинусь уже…

Хоч забула свій страх, та душа не живе.

Наяву та у снах, крізь кошмар на бігу

Я прокинусь метеликом чорним в снігу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сцена після титрів 1

Лежачи в ліжку, розчиняючись на межі сну та реальності, вродлива світловолоса жінка невпинно плакала. І за виснаженими й почервонілими очима було зрозуміло, що вона проливала сльози вже давно.

— Бідолашна, ти так кохала його… — прошепотів сповнений гіркоти тихий жіночий голос із напівсну.

— Найбільше на світі, — схлипнувши, відповіла жінка.

— Так, Рафтана насправді було за що кохати, — зітхнула Аллірея, яка й сама ледве стримувала сльози. — Несправедливо, що він помер. Такі люди повинні жити.

— За що цей світ забрав його в мене?! — й далі говорячи уві сні, заридала жінка з новою силою.

— Бо він несправедливий, — промовила Королева снів, не в змозі приховати тремтіння. — Світ позбавив тебе чоловіка, якого ти кохала довгі роки. Якого й досі віддано кохаєш, незважаючи на все, що випало на твою долю.

— Так, цей світ відібрав у мене найдорожче.

— Правильно, найдорожче, — напружено видихнула Аллірея. — А якщо… якщо цей світ забирає в тебе найдорожче… то, може, варто кинути виклик законам Усесвіту? Ти ж хочеш повернути його? Знаю, що хочеш. Так от, немає нічого неможливого, Каіріс. Повір мені та не бійся. Роби все, як я скажу, і тоді ти знову зможеш обійняти свого чоловіка.

Вона так довго спала,

Хоч сон усім несе;

Вона усе хотіла…

І втратила усе.

Вона послала голос

І він привів того,

Хто, нею скориставшись,

Піде до усього.

Нагряне скоро буря,

Пощади не чекай,

Бо вовк овечу шкуру

Скидає через край.

Спинити неможливо

Розбуджений кошмар.

Безжально і сміливо

У масці йде бунтар!

За громом серед бурі насувається біда,

Ущент згорить навіки закривавлена вода.

На зірваних кайданах давні рани не минуть,

І буде надто пізно, як стерв’ятники заснуть.

Де мужність відшукати серед хаосу руїн?

Що можна заховати на межі розбитих стін?

Без закликів чарівних і без пафосних промов,

На тебе тільки гляну я, і закипає кров!

Розставлено всі пастки,

Хоч ворог і затих.

Та як же нам з тобою

Не втрапити у них?

У крові та отруті

Розірвана душа

Шукає дні забуті

Й нічого не лиша.

За громом серед бурі насувається біда.

І руки затремтіли, бо у бій іти пора.

Пліч-о-пліч ми стіною обернемось на війні,

Віднайдемо у битві, що загублено у сні.

Кошмар у таємниці світ розбитий понесе,

Я з ним вступаю в битву, щоб не втратити усе.

Хай темні сновидіння відгукнуться на мій гук…

Метеликом я чорним лиш для тебе буду, Крук!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сцена після титрів 2

Вона сиділа на колінах і тремтіла всім тілом. Довге волосся розметалося по підлозі, ніби пелюстки білосніжної квітки, що відливала пурпуром. Білі руки з чорними нігтями та моторошними знаками на кистях міцно стискали стару книгу в чорній палітурці та різким рухом вирвали з неї одну з останніх сторінок.

— Це все моя провина, — замружившись, прошепотіла жінка і опустила книгу на шарудливі складки чорної сукні. А потім, витерши сльози, розплющила очі, які й сама вже давно боялася розглядати в дзеркалі.

Очі з чорними склерами та срібними райдужками, які розсікали вертикальні зіниці!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.