Художник

Максим Розенфельд

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Матолінець Н. Я., 2019

© Розенфельд М. І., ілюстрації, 2019

© Панченко О. І., обкладинка, 2019

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7670-21-5

Аннотація

Гра у Львові закінчилася — темна чаклунка Варта Тарновецька врятувала життя новому знайомому, дізналася найбільшу таємницю свого минулого і принагідно долучилася до перевороту в магічному правлінні. Отож, сповнені ентузіазму, Варта зі Златаном прибувають до Праги, щоби офіційно заступити на посади Вартових Центральноєвропейського конгломерату. Та виявляється, що на шляху до цілі ще багато перепон: могутні судді виплітають нові інтриги, насуваються вибори глави, а втрачені артефакти остаточно забирають спокій. Тим часом у празькій спільноті поширюються чутки про невловимих викрадачів, які полюють на світлих і темних. Легенди оживають на старовинних вуличках, де кожен крок озивається небезпекою. У незнайомому місті Варті потрібно пізнати все наново: кому вірити, а кого остерігатися? Яка темрява ховається за Златановою посмішкою? А головне — чи вдасться дійти до кінця і заплатити ціну перемоги?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вступ

Викрадачів точно було троє.

Амброз примружився — зір підводив його. З віддалі здалося, що високі постаті закутані в щось недоладне, схоже на сіре плетиво. А можливо, це тільки знущалася відстань. Очі затуманювалися й пекли, ніби від намагання дивитися на сонце. Хоча яке там сонце в опівнічній темряві…

Одна з постатей зробила крок до світлого мага, якого на Амброзових очах викликали на дуель. Кроком назвати це було важко — ніби тінь ковзнула. Надто швидко й надто легко для тілесного створіння. Світляк до того ж хитався від кількості спожитого — Амброз не лічив, поки спостерігав за ним, сидячи за сусіднім столиком, але добре знав, скільки достатньо для того, щоби павутина перестала слухатись, а здоровий глузд відступив перед миттєвим спалахом гніву.

«Сконцентруйся, — наказав собі, вловлюючи прохолоду поту на чолі. — Цього разу — не зникнуть».

Стиснув кулаки й відчув, як хрускотить від напруги незрима павутина.

Алебарда отримав повідомлення. Він уже мав би рухатися сюди. А з ним — і Наґінатка, й Лукаш.

Амброз зачаївся та прикипів поглядом до викрадачів.

Не втечуть. Не вдруге.

Сіре плетиво довкола кожного з трьох не зникало. Напинаючись від вітру, воно розмивало контури постатей і заважало роздивитися їх.

Амброз мимоволі простягнув руку вперед, прикидаючи, як міг би схопити це плетиво. Воно дратувало його: то розчинялося, то проявлялося. Мов мара.

У кишені джинсів завібрував телефон і характерно дзенькнув, повідомляючи про нову есемеску. Чаклун опустив погляд, намацуючи рукою кляту дзвонилку, в якій забув вимкнути звук, і лаючи того, хто взагалі якогось світлого шле есемески.

Не минуло й двох секунд, як він зиркнув знов угору — й зустрівся з чорними, глибокими очима, вкритими туманною паволокою. Амброз устиг роздивитися конічні візерунки на плетиві, яке огортало кістляву постать. Подумав, що та наблизилася надто стрімко, надто безшумно.

А потім темрява розтеклася всередині його голови, позбавляючи інших думок.

…Коли зайнявся світанок, маг не міг згадати нічого суттєвого — прірва у свідомості тяглася від тієї миті, коли він серед ночі вийшов із пабу, переслідуючи захмелілого світляка й потенційних викрадачів. Передсвітанкову мжичку зустрів, якогось біса сидячи над річкою. Почувався злим і розбитим. Зникнення ще одного — хай і світлячого — поки що не підтвердили. Але чекай, чекай, Амброжеку… Потім і Аланові щось притомне треба буде втовкмачити.

Маг намацав телефон у кишені й натрапив на непрочитане повідомлення, яке надійшло ще вночі.

«Завтра буду. Цього разу надовго», — повідомляв невідомий відправник.

— От хоч би раз підписався! — усміхнувся хлопець до екрана, відчуваючи роздратування і полегшення водночас. За багато років він звик отримувати ці повідомлення, завжди як сніг на голову. Утім, цього разу — саме вчасно.

* * *

Туман танув над Карловим мостом. Коротку куртку продував вітер від річки. Дівчина зіщулилась і підняла комір. Одна з головних туристичних принад міста, котру супутник описував як завжди залюднену, зараз дивувала ранковою тишею. Лише віддалік двоє азіатів фотографувалися, завзято витріщаючись на екран смартфона на кінці селфі-палиці.

— Не очікувала, що буде такий собачий холод, — похмуро видихнула дівчина.

Проте її супутник вдоволено відкинув голову, підставляючи вітру лице.

— Цікаво, як би ти сприйняла вересень у Норвегії, — усміхнувся він.

— Маємо щастя, що сімейна цитадель Богумінів тут, — дівчина окинула міст поглядом і позирнула вище — у бік стрімких шпилів та палаців на замковій горі, обриси котрих ледь‑ледь вимальовувалися над туманним містом.

Мурашки затанцювали на кінчиках пальців, нагадуючи, що попереду кілька чудових тижнів тут. Якщо не виникне проблем. Утім, де є зіткнення сил — завжди є й проблеми.

— Хвилюєшся? — рука супутника лягла на плече дівчини.

— Це тобі варто хвилюватися, — поблажливо всміхнулася та. — Не я зворохобила половину суддів, насоталася давньої магії під зав’язку й домоглася відставки власного всемогутнього діда та глави Конгломерату.

Хлопець промовчав, хоча усмішка на його губах застигла і згасла.

Біля виходу на міст рипнули дерев’яні віконниці кав’ярні. Жінка в довгому фартуху виставила надвір вивіску, розписану крейдою, здмухнула волосся з чола і сховалася всередині, звідки заклично линули аромати шоколаду, ваніліну та випічки. Дівчина демонстративно втягла носом повітря, що роздражнювало надією на свіжі булочки.

— Гаразд, — хлопець подивився на супутницю із зачаєною іронією. — Обирай, із чого почнемо: сніданок чи знайомство з моєю родиною?

— А ти сам здогадайся.

Після довгої дороги дівчині хотілося бодай кілька годин думати лише про відпочинок. Але попереду майоріло засідання Центральноєвропейського конгломерату з нагоди офіційної появи спадкоємців обох Вартових родів. А перед цим ще доведеться зустріти натовп незнайомих Богумінів і споріднених із ними сімей. Декотрі потенційно її ненавидять.

— Сценарій простий, — хлопець обома руками пригладив пишні, каштанові з золотавими просвітами кучері й широко всміхнувся. — Усе підряд не куштуй, бо не встанеш із‑за столу. На довгі тиради просто кивай. У жодному разі не дивися сімейних альбомів: там скандали, трагедії та дитячий ексгібіціонізм. А головне — підкреслюю! — головне, нізащо не погоджуйся вийти за мене заміж. Тобі пропонуватимуть. Вони це пропонують усім, хто відповідає їхнім високим стандартам… А тепер повтори загальнодоступну інформацію!

Дівчина зітхнула. Подумки запевнила себе, що це лише один день. Потім вона буде насолоджуватися відпусткою і в разі потреби розв’язуватиме дрібні бюрократичні питання, щоб отримати не зовсім безпечну, проте бажану роботу. Так чи інак, ніщо не могло позбавити паперової тяганини, яка проросла навіть у справи могутніх чародіїв незгірше, ніж у звичайних людей. Хоча останні досі перемагали довжиною черг. Чого тільки вартувала процедура виготовлення закордонного паспорта!..

— Усім привіт, — пробурмотіла дівчина. — Я Варта Тарновецька, темна чаклунка зі Львова. І нова… ні, яка до біса нова! І народжена сотню років тому? Звучить надто претензійно. Загалом, я тепер майже офіційно — Вартова Центральноєвропейського конгломерату. А ще — це я врятувала вашому Златанові життя, тому, шановні Богуміни, прошу мене не ненавидіти за ваше сімейне прокляття.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Вартові проти бюрократії

— Та яке, вищі бороніть, прокляття? Хіба його старий пан суддя ще не розбив був? Дитинцю, заткни собі ліпше рота пляцочком, чи я їх дарма пекла? — завела огрядна Златанова родичка, жваво вихопила дерев’яними щипцями одразу два шматки пляцків — з яблуками і з медом, — а тоді примостила їх на велику Вартину тарілку, де чекали своєї черги інші недоїдені солодощі.

Знайомство з Богумінами тривало — власне, було в самому розпалі. Настільки, що чаклунка вже стомилася переповідати подробиці львівської Гри. Златан божився, що це довго не триватиме. Та простора веранда, де святкували приїзд несподівано живого родича, все повнилася магами й алхіміками. Розмовляли вони одночасно — хто з Вартою, хто зі Златаном, хто між собою. Двох «почесних гостей» посадовили на такій відстані одне від одного, що ті не могли перекинутися й словом. Натомість Варта стримувалась, аби не закочувати очі, коли всі охочі тицяли її під ребра й розпитували, як там їхній Златек, що там їхній Златек і багато-багато двозначних речей про Златека. Хоча після завершення Гри чаклунка заледве зустрічалася з ним кілька разів: найбільші за століття зміни правління поглинули чеха з головою. До всього він ще й мав відзвітувати про криваве змагання, оскільки обіймав посаду офіційного спостерігача під час Гри.

За застіллям виявилося, що, перш ніж стати помічником чеського судді, Златан жив якийсь час у половини своїх родичів — по всій Чехії та Словаччині. Варта знала, що його батько загинув через прокляття, а матір покінчила з собою, коли чехові було заледве кілька років. Проте раніше чаклунка й не чула, що він жив іще з кимось, окрім діда-судді. А виявилося, що «Златека» передавали, як естафетну паличку.

— А коли він був геть юним, то видавався справдешнім янголятком… — пробурмотіла найстарша з вигляду пані, прицмокуючи губами.

Варта вловлювала її ауру — відгомін колишньої могуті. Руки з сухою зморшкуватою шкірою, помережані шрамами та опіками, стискали срібний набалдашник ціпка, який мимоволі нагадав чаклунці про чеського суддю. Той теж полюбляв архаїчні деталі.

— Еге ж, — кивнула інша родичка без схвалення, — таке янголятко, що перебив був моєму Янекові купу кісток, хоча Янек від нього на п’ять років старший! Бузувір той ваш Златек, а не янголятко! Яким був, таким і лишився. Хіба дід йому мало дав, щоби заслужити таку віддяку?

— Що, Маріє, пащекуєш? Той твій Янек узагалі зі світлою злигався! — озвалася через стіл ставна пані в зеленій суконьці, але чоловік поруч швидко смикнув її за рукав.

— А на твою Маргосю навіть миршавий світляк не зиркне, таке страшне виросло, теж мені цяця… — в’їдливо відказала невдоволена тітка і підперла голову рукою, мовби згадка про те, що її Янека понесло не в той бік, навалилася незносним тягарем.

— Кого варті, з тими й злигалися, — хрипко озвалася пані, чия аура перед тим привернула Вартину увагу. — Не влаштовуйте цирку. Нині святкуймо, що наш Златан пройшов проклятий рубіж 27-ліття і досі жиє.

— Бабцю Графине, не кажіть так, наче я завтра помру! — весело кинув маг з іншого кінця столу.

— Та хто тебе знає! Носишся по всьому світу, мовби припекло! То чи маю я відати, де завтра завієшся і що тебе там спіткає?

Присутні дружно вибухнули реготом. Варта мовчки сьорбнула темного, мов кров, настою з високого келиха і скривилася: гіркий!

— То як ти відкрила силу Вартових? Твої названі батьки нічого не казали? — шепнула дівчина, котра протиснулась між тітками і сіла поруч. З вигляду їй було років п’ятнадцять, і гаряча безпосередність в очах це тільки підтверджувала.

— Батьки не знають правди про моє походження, — відверто відказала чаклунка.

— Та ну! А що вони зараз думають, після всього?

— Що я у відпустці з новим знайомим, — Варта скисла, пригадуючи материні жарти перед від’їздом, які стосувалися Златана й часом Евереста, попри те що намагалася їй пояснити: справжнього світляка і близько біля їхнього порога не було.

— Із нашим Златеком? — пирхнула юна чешка. — Та він ніколи в житті у відпустку не вибирався!

— Нехай так, але ж мої батьки про це не знають.

— А ти потайна… Я б, мабуть, активно роздзвонювала всюди, що я — легендарна Вартова. Ну, якби опинилася на твоєму місці.

— Мені б для початку усвідомити, що таке та «Вартова», — криво всміхнулася чаклунка, пригадуючи, як у її спогадах ожило справжнє минуле напередодні останнього туру Гри. Під впливом відьомського зілля й краплі божевілля, за яку можна було би подякувати Мортові, якби не решта його вчинків.

— Златек казав, що ти змогла пробитися до нього, коли енергія відтісняла навіть главу… ну того, колишнього… Думаю, ти крута! — впевнено констатувала юна чаклунка, а тоді підхопилася з місця й чкурнула геть — мабуть, доскіпуватися до онука судді.

— А коли всі паперові питання вирішаться? Коли вас затвердять так, щоб узагалі й остаточно? — поцікавився розчервонілий чоловік по той бік столу. — Конгломератні ж не можуть, щоби без вагона закрутів. Коли мій молодший відкривав алхімічну майстерню, то з нього всю душу випили, доки оформили це так, про людське око, легально, так би мовити.

— Я небагато знаю, — зізналася Варта. — Цим опікується Златан. Урешті, його досвід стане в пригоді.

— Дайте-но вгадаю: тримає вас подалі від усіх справ? — примружив ліве око співрозмовник.

— Я б так не сказала, — силувано всміхнулася дівчина, хоча шпилька була ой якою правдивою. «Я все зроблю сам» могло би стати девізом Златана Богуміна, хоч скільки він торочив, що більше відкриватиме свої плани.

— Давайте за ваш успіх! — чоловік усміхнувся і цокнув різьбленим келихом об Вартин.

Його порух став сигналом до чергового тосту ще для двох десятків людей, і дзвін скла заглушив чаклунку на мить. Вона зробила довгий ковток і замружилася. Попри натовп незнайомих чародіїв, алхіміків і, здається, кількох напівкровців зі світлячим корінням, цей шум приносив своєрідне розслаблення. Ніби велика-велика гомінка ріка несла вперед, тож можна було дати течії право вирішувати, куди далі.

З веранди дому Богумінів, який належав пані на прізвисько Графиня, виднів садок. Він спускався вниз, а за огорожею тяглася вузька вулиця, що вела до старовинного парку, оточеного цегляними оборонними мурами. Віддалік — на іншому березі річки — височів королівський Град, який на світанку вони бачили з Карлового мосту.

На замковому боці Златан мав крихітну, обшарпану квартирку — спадок із материного боку. Вони зазирнули туди вранці й залишили всі свої пожитки, захопивши лише стоси львівських шоколадок та сувенірного мотлоху. Оскільки у Златана був нездоровий потяг до магнітиків, то Варта підозрювала, що це може виявитися родинним. І справді — інші Богуміни з ентузіазмом розбирали крихітні оперні театри, карикатурні будиночки, глиняні прямокутники з площею Ринок і квадратні шоколадки з мигдалем та горішками. Друг пояснив, що такі великі родинні збори в них — рідкісне явище, тому гріх не привезти гостинця — ще й із міста, про існування якого більшість його родичів знала в середньому нічого. Щонайбільше — що Львів не в Росії.

— Аделька оно знову пропала кудись, мовби то мені, а не їй треба той університет! — йойкнула кучерява жінка, яка сиділа саме навпроти Варти.

— Насидиться вона ще у вашому університеті, — заспокоїла інша чаклунка зі знанням справи. — Там для світлячих ніби медом помазано. Ото знайшла куди вступати! На перших же іспитах і виженуть.

— Ніхто її не вижене, — буркнула Аделина матір. — Не в тих вони умовах, щоб зараз, після Гри, щось заявляти.

— А які у вас тут загалом стосунки зі світлими? — поцікавилася Варта.

— Та як і всюди, — махнула рукою жінка. — У давнину був переділ по річці. Але тепер уже все на купу. Молодь часом гризеться, ну бо кров шалена. Хоч і мають свої місця, хто де здибається, і без потреби не пхають носа до чужих. Слава вищим, зараз глави у малих хороші обидвоє… — жінка притихла і сторожко подивилася на Графиню. Стара чаклунка мовчала, тож родичка Златана повела далі: — Інша річ — університети! Там же скажуть в одній групі зі святенниками бути — і будь. Бо людям одна сатана, що ти нормальний, що світлячий.

— От я й казала Адельці, що ніц доброго їй не буде… Але вона вперлася, що піде до того університету і до жодного іншого! Ніби має там когось.

— Мож, і має, — піднадила Графиня. — Світлого!

— Обійдеться! — відрубала Аделина матір. — У Горачека оно двоє синів — по сусідству живуть. А яку хату почали будувати, коли старий у правління вибився! Це вже ж ясно, що не на гроші з його людської роботи. Та й ким він там був? Заступником чийогось заступника? А тепе‑ер…

— Годі заздрити, — гмикнула Графиня, й жінки замовкли.

— А тепер давайте за малого Златека, майбутнього чеського суддю! — крикнув лисуватий старший маг так голосно, що всі позамовкали. — За те, аби він гарно перейняв справи, якими опікувався його наставник. І не влазив до того болота задуже. Але ми всі аби наступного разу дочекали зустрітись у його палатах, більших від самого Градчанського замку! І аби пан суддя презентував нам усім по мерседесу й по путівці на Мальдіви!

— І гарну дружину аби привів! — докинув чолов’яга, котрий замислено пихкав люлькою на великому плетеному стільці в затінку крислатого горіхового дерева.

— З гарними бенефітами! — підтримав його лисуватий, окреслюючи в повітрі вельми гіперболізовані вигини жіночої фігури.

— Та цитьте вже, лобуряки! Гостей би посоромилися! — спалахнула Графиня і застукотіла набалдашником ціпка об край столу.

Варта піймала красномовний погляд Златана і його вибачливу усмішку. Проте перш ніж усі кинулися цокатись, онук судді підвівся з‑за столу і підняв келих.

— Шановна родино, ваші побажання мене дуже тішать, особливо останнє, — він зачекав, доки стихне регіт, і продовжив: — Але мушу зізнатись одразу, поки тут присутні всі зацікавлені в халявних мерседесах… Я відмовився від посади в суді. Остаточно.

— Синку, ти в тому Львові що — не тілько прокляття, а й мізків збувся? — проскреготів лисуватий пан із вибалушеними очима.

Варта ж зиркнула на Графиню. Стара чаклунка стиснула ціпок обома понівеченими руками, але нічого не відказала.

— Бачте, я не зможу поєднувати посаду судді і відповідальність Вартового, — Златан говорив усміхнено, але твердо. — Це заборонено законом. Представляти Чехію повинен той, у кого більше досвіду. А я вже й так віддав понад десять років цій справі. Натомість ми з Вартою Тарновецькою плануємо співпрацювати, щоб у нашого Конгломерату знову був повноцінний дует захисників, бо давно час. І з цим вітаю всіх нас!

Чаклунка відчула, що по шкірі витанцьовує мороз, коли погляди присутніх повернулися до неї зі жвавим зацікавленням.

— Сподіваюся, Вартовим добре платять, — буркнув чоловік, котрий піднімав келих за Златана-суддю. — Бо скільки живу, щось не бачив, аби хтось дуже пнувся на ту вашу роботу.

* * *

— До біса сімейні зборища… До біса великі родини… — бурмотіла Варта, поки вони спускалися парком від дому пані Графині.

— До біса стільки злитися! — перекривив її Златан із задоволеною усмішкою. — Усі й так втямили, що ти дуже нехороша темна.

— Ти ж сам бачив, як вони напосілися! Так, ніби кожен персонально для тебе ту посаду судді виборював! Страшне‑е… — дівчина закотила очі.

— Аґато Станіславівно, не треба так бурхливо реагувати на мою родину, — заспокійливо відказав маг. — Ти їм, між іншим, сподобалась. А те, що вони язиками плещуть… Розумієш, відмовитися від суддівства — це втратити неабиякий шанс на забезпечене існування. Вони вважають, що дарма я так.

— Я тобі те саме казала.

— А я тобі казав що? — маг піймав Варту за руку.

— Що-що… — озирнулася вона через плече. — Ванільні дурниці, от що! А тепер, Златеку, ведіть мене на обіцяну екскурсію вашою захваленою Прагою! Бо я просто зобов’язана пройти сьогодні стільки ж кілометрів, скільки пляцків у мене напакували ваші родичі.

Златан, проте, спинився і міцніше стиснув Вартину долоню. Дівчина озирнулась і помітила, що темні очі друга палають неспокоєм, попри його показну безтурботність.

— І що вже сталося, Богуміне?

Теплі долоні лягли їй на плечі.

— Ти пам’ятаєш усе, про що ми домовлялися? Щодо зустрічі з Конгломератом. Це не родинний обід. У нас усі права, але обережність ніколи не зайва. Не всі в захваті від появи Вартових. Покажи бодай одну слабину — і чекай удару. Що менше знатимуть про твоїх близьких, то краще. До того ж прихильники попереднього глави…

— Златане… — Варта звела брови. — Усі близькі мені люди далеко звідси. Чи думаєш, я збираюся стрибати тобі на шию в присутності найвищого магічного правління, щоби дати їм іще більше підстав для пліток?

— Ну… — чех сіпнув губами і не стримав широкої усмішки. — Моя шия в твоєму цілковитому розпорядженні зараз.

— Я тобі що — кровопивця?

— Ні, маю надію. Кажуть, вони вимерли.

— Як порядна панянка зі столітньої давнини… — Варта різко занурила обидві руки в густі кучері мага, смикнула його голову назад і нахилилася до лівого вуха: — …я відмовляюся реагувати на ваші провокації.

Відьма Дикоросла, Вартина подруга, нещодавно наворожила чаклунці страшну любов. У тієї з’явилися ґрунтовні підозри, що ворожіння може справдитись. Але в процесі кривавої Гри, серед постійних інтриг, було геть не до любові.

«Що більше перепон, то краще! — запевняла по скайпу Дикоросла, котра жваво розпитувала Варту про кожну деталь її мандрівки, починаючи від перетину кордону з шестигодинною чергою. — На побаченні він, може, й класний, і в жилетці та метелику. А який, коли смаленим запахне? Якби я собі когось певного шукала, — після слова “певного” відьма розреготалася, настільки химерною їй видавалася така перспектива, — …уяви: якби! — я б видивлялася під час дуелей…»

Варта усміхнулася, пригадавши слова подруги.

— Богуміне, влаштуймо ввечері тренувальну дуель, — шепнула вона. — Після того конгломератного пафосу.

— Добре, Тарновецька, — відказав чех і шпикнув Варту павутинкою так моторно, що вона зойкнула з несподіванки.

* * *

Збори правління Конгломерату призначили в Чернінському палаці. Варта вирішила обов’язково навідатися туди ще раз. Якщо, звісно, хтось впустить її до Міністерства закордонних справ. Але з впливом магів-правлінців — хіба важко це влаштувати? Хтось із них, певна річ, працював тут: члени чаклунських фракцій не гребували позірною участю в людській політиці. Адже так, за словами Златана, куди легше впливати на галузі, які їх цікавлять, зокрема, влаштовувати гарне прикриття для чаклунського бізнесу.

Відкривши багато нового, Варта замислилася над тим, чи є чародії серед людського правління і в неї вдома. Чех на її розпитування скупо розповів, що українську фракцію колись намагалися сформувати, проте щось не зрослось, і найбільша країна Конгломерату досі не мала свого представництва, бо «не відповідала критеріям». Ще там були замішані гроші, багато грошей — більшого маг не знав.

За його словами, для зборів щоразу обирали різні місця — переважно в столицях країн, які входили до Конгломерату. Цю зустріч спершу планували провести у Львові з нагоди завершення Гри. Та оскільки попереду майоріли вибори нового глави і чеського судді, то засідання перенесли до Праги.

Палац — найбільше барокове диво чеської столиці — мав монументальний вигляд. Кількість розкішних автівок на стоянці перед ним зашкалювала. Утім, усередині, під арковими стелями галерей, Варті здалося, що цій простоті й естетиці бракує наповнення. Ніби, пройшовши шлях від розкішних покоїв до шпиталю і казарм, переживши всі воєнні конфлікти, які струсонули його минулу велич, палац досі не міг оговтатися, тому здавався порожнім та похмурим.

Кроки відлунювали довгими коридорами.

— Зберуться всі судді, тому чекай побачити знайомих, — шепнув хлопець і тут же помітив віддалік, у кінці коридору, свого дядька. — Бертоку, вітаю!

Златан підійшов до нього і гаряче потиснув руку.

— Маєш чудовий вигляд, юначе, — схвально кивнув угорець, роздивляючись мага. — Як на того, хто стільки тікав від смерті та від своєї роботи!

— Дякую, пане суддя, — усмішка Златана пригасла. — Сьогодні великий вечір. Як думаєте, нас затвердять одразу?

Берток здавався геть безтурботним.

— Маємо нюанси, але закладаюся, що навіть у разі спротиву світляків — розберемося. Врешті, до вашого приїзду вже підняли архівні записи щодо попередніх виборів. На біду, членів правління, котрі застали останню ініціацію Вартових, немає з нами. Там Емек буркотів щось проти, але кому-кому, а йому зараз краще прикрутити свою буркотілку.

— Не затягуйте. Я хотів би ще музеями погуляти, — Златан подався до відчиненого вікна і сперся на підвіконня обома руками, вдихаючи передвечірнє, досі тепле повітря.

— Кого ти музеями задурюєш, Златеку? Веселіться, поки молоді!.. Та ще в нас буде трохи новин… — Берток озирнувся сторожко й наблизився впритул до чеха. — Заміну твоєму дідові знайшли. Завдяки тому, як ти нас підставив зі своєю відмовою.

Варта звела брови, коли угорець подав ситуацію як «підставив», та промовчала, а друг різко посерйознішав.

— Так швидко? Це що — навіть на загальному з’їзді вирішили не узгоджувати?

— Він отримав підозріло одностайну підтримку фракції. А твоя відмова…

— А чи це не угорський суддя Вартових на свій бік переманює? — гукнув хтось у них за спинами.

Берток стримано кивнув незнайомому панові.

— Вітаю! — кинув незнайомець тепер до Варти й Златана. — Як вам дорога?

— Спекотна й довга, — відказала дівчина.

Чародій реготнув:

— Правду ріжете! А втім, так і треба. У мене є син вашого віку, Лукаш. То він теж на спеку скаржиться невпинно…

— Скаржитися — ваше сімейне вміння. Ану ходімо до зали засідань, Горачеку, нам є про що побалакати, — зауважив Берток і майже силоміць поволік правлінця геть.

— Цікаво, який цей новий суддя… — чаклунка провела магів поглядом, аж доки вони завернули наприкінці коридору.

— Скоро дізнаємося. Врешті, для нас це вже не має великої ваги, — відказав Златан. — Гра позаду, демонів не існує, так? — він стиснув пальці дівчини і відпустив. — Ходімо вже.

* * *

Засідання Конгломерату виявилося менш пафосним, ніж очікувала Варта. Палацова зала з неосяжно високою стелею справляла враження, але погляди, які чаклунка ловила на собі, були переважно нейтральними, без надміру емоцій чи явної неприязні. Звісно, це стосувалося лише темних. Адже стараннями новоспечених Вартових Гра у Львові закінчилася поразкою світлих. Тож очікувати схвалення з боку святенників було б щонайменше наївно.

Варту і Златана посадовили за окремим столом неподалік трибуни спікера і, здавалося, забули про них, обговорюючи інші питання: перерозподіл мандатів після Гри (який добряче обмежив владу світлих у всіх фракціях), заворушення відьом під польським містечком, назви якого дівчина не розчула, проблеми з дебреценськими вовкулаками, трагедію під час виборів нового судді в Барселоні…

Чаклунка спостерегла, що маги розмістилися згідно з національними секціями, тому світляки вклинилися серед більшості темних. Вочевидь, це мало б демонструвати вищість правлінців над двома сторонами чаклунського світу й показну співпрацю. Але ця ілюзія руйнувалася, варто було звернути увагу на напругу між цими сторонами — подекуди показну, подекуди приховану, але відчутну в горінні аур.

Румуни та молдавани мали геть крихітні представництва. Поруч із ними бундючно шепотілися поляки. Пан Емануель неуважно стрельнув поглядом у бік Вартових. Австрієць Фелікс натомість підійшов привітатись і передати вітання від їхніх магів, котрі жваво обговорювали щось із сусідами‑угорцями. На запитання Варти суддя зазначив, що дві фракції довгий час згідно з межами старої імперії представляли інтереси Австрії та Угорщини водночас. Тож товариські стосунки між ними зберігалися досі.

— …Шановне товариство, перейдімо до інформації щодо виборів глави! — заявив спікер, у чиєму голосі постійно дзвеніло піднесення.

Варта уважно прислухалася, бо знайомство з попереднім очільником ледь не коштувало їй та Златанові життя. Тепер хотілося знати якомога більше про потенційних керівників.

— Вибори не відбувалися в нашому Конгломераті вже понад сотню років з відомої причини, — кахикнув спікер. — Тому, якщо не всі ознайомлені з процедурою, я радо нагадаю основні позиції. Потім ви отримаєте копії на мейл. Отже, кожна фракція має право висунути двох кандидатів — зі світлої і темної гілок. Так, пане Емануелю, можете подаватися, більшість темних не вплине на це правило, хоч ви й переймалися… — маг усміхнувся до польського судді й продовжив: — Голосування на першому етапі відбувається в кожній фракції окремо, так би мовити, за зачиненими дверима. Кожен сам собі пан. Імена кандидатів просимо якнайшвидше передати очільникові комісії, тобто мені. Остаточне затвердження глави відбудеться в один тур голосуванням суддів. Голоси за себе, звісно, не приймаються, і не дивіться на мене так, пане Маріане, бо дірку пропалите… Про місце виборчого засідання ми повідомимо всіх заздалегідь, напередодні процедури, аби не було спокуси його підірвати, — спікер кахикнув удруге.

Кілька присутніх озвалися приглушеним сміхом. Варта вирішила, що прецеденти в минулому траплялися. Хоча їй важко було уявити, як пафосні правлінці в дорогих костюмах креслять вибухові закляття довкола «виборчої дільниці».

— За традицією, великий день заплановано на час осіннього рівнодення. І не мені вам нагадувати, що життя всіх претендентів будуть під особливою охороною та наглядом увесь цей період…

— Прошу слова! — огрядний пан з угорської фракції важко підвівся. — Ми всі жваво обговорюємо процедуру, проте забуваємо про важливу деталь. Колишній глава, хай його і змістили одностайним рішенням суду, має законне право подати апеляцію. Як ми діятимемо у випадку, якщо отримаємо її?

— Дякую за зауваження, пане Імране, — відгукнувся спікер, клацнувши пальцями. — Авжеж, це право залишається за ним… як і право провалитися до біса разом зі своїми претензіями. Проте, як я щойно зазначив, ми плануємо обрати нового керівника найближчим часом. Після виборів апеляцію не прийматимуть до розгляду.

Варта пригадала Златанові слова про те, що глава має важелі впливу і багатьох прихильників, нажитих за роки при владі, але їй самій здавалося, що в нього кволі шанси щось змінити після фіаско у Львові. І ось — на тобі! Апеляція можлива. Ще й цілком законна.

— Дякую за відповідь, — угорський чаклун сів і бурхливо зашепотівся з сусідами.

Спікер знову кашлянув і потягнувся по склянку води, перш ніж вести засідання далі.

— Процедура виборів передбачає кілька елементів, відсутність одного з яких стояла на заваді раніше. Ідеться про трагедію, що забрала в нас ініційовані роди Вартових під час краківської Гри на початку минулого століття, — урочисто додав він.

— Я була певна, що на заваді стояв майже безсмертний глава, який хотів забезпечити собі владу, — шепнула Варта до Златана, зводячи ліву брову.

Маг примружив очі й слабко всміхнувся, але вголос нічого не відповів. Його погляд блукав залою, наче він подумки складав для себе хитромудру статистику.

— Вартові — зброя масового ураження, — буркнув хтось із задніх рядів. — Згадайте хоча б дублінський інцидент.

Спікер проігнорував це зауваження й продовжив:

— За відсутності ініційованих захисників, нагадую вам, вибори можуть стати проблемою. Оскільки глава отримає свої повноваження, а еквівалентної сили, яка могла б йому протидіяти в разі конфлікту, не буде. Тепер же, за наявності в нас обох претендентів, це питання легко розв’язати. Усе чітко, просто й правомірно. І страшенно захопливо!

— Аж не віриться, — гмикнув хтось із чехів.

Спікер відповів кривою усмішкою.

— Так, аж не віриться. Тому маю честь запросити сюди Златана Богуміна, прямого спадкоємця по лінії чеського роду, темного чаклуна, сина Златана і Меделіни Богумінів. Маю зазначити: він понад десять років працював особистим помічником чеського судді.

— Скільки ж йому років тоді, що вже встиг перед судом вислужитися? — скептично кинула чародійка з румунського боку.

— Двадцять сім, — Златан стрімко вийшов уперед і спинився біля трибуни.

Варта підмітила, якою гордою здавалася його постава під прискіпливими поглядами зусібіч.

— Колишній чеський суддя мав вагому причину довіряти мені роботу свого помічника. Присутні тут члени суду можуть засвідчити, що я виконував її на відповідному рівні.

— Та родичі вони… — буденно докинув хтось.

— Ні для кого це не секрет, — відповів Златан.

— Шановне панство, шановне панство! — втрутився спікер. — Ми тут не для того, щоб обговорювати стаж пана Богуміна. Тим паче, його резюме ви всі отримали, щоб підготуватися до сьогоднішнього засідання. Прошу також вийти до нас Варту Тарновецьку, відому за людськими документами як Тарновецька Аґата Станіславівна. Вона — пряма спадкоємиця польської… — спікер затнувся, глипнув у папери, розкладені перед ним, і швидко додав: — …радше польської та української ліній. Донька останніх представників, Станіслава й Амалії Тарновецьких. Темна чаклунка. Проживає в Україні, у Львові.

Варта відчула себе дерев’яною лялькою. Руки, ноги, спина — все затерпло. Проте внутрішній голос шпикнув, нагадуючи, що є набагато важливіші й страшніші речі, ніж виступити перед правлінням Конгломерату.

Тож вона вийшла вперед. Десятки поглядів укололи розмаїтими аурами. Варта розуміла, що з цієї миті їй доведеться витримувати підвищену увагу. Розправила плечі, пригадала, що сама захотіла цього, і невидимий прес напруги трохи послабшав.

— Прошу слова! — з польської фракції підхопився сухорлявий пан і оцінювально її оглянув. — То ви, панно Тарновецька, стверджуєте, що народилися понад століття тому?

— Так, — кивнула чаклунка. — Під час краківської Гри мені було близько шести років. Потім батьки уклали угоду з колишнім главою, і його магія перемістила мене в часі.

— Пане Новаковський, цю інформацію підтверджують і колишній глава, і наша ретельна перевірка, — додав спікер.

— Дякую за відповідь. Я мав на меті почути це від самої панни Тарновецької. Від імені нашої фракції заявляю: ми пишаємося тим, що така унікальна Вартова — гордість і цвіт польського краю.

— Дякую, звісно, та я — українка, — відповіла чаклунка, блиснувши очима на пана Новаковського. — За всіма документами. І попри своє минуле та кровний зв’язок із Тарновецькими з Кракова, не бажаю ставати гордістю чи цвітом польського краю.

Правлінець задер підборіддя, але не відповів нічого.

— За претендентів говорить навіть не походження, а сила, притаманна лише Захисникам, — втрутився австрійський суддя. — Вони обоє яскраво проявили її у фіналі Гри.

— Отже, ви, Тарновецька, відкрили свою силу, коли намагалися врятувати життя іншого претендента? — уточнила угорська пані, зиркаючи в папери перед собою. — Принаймні такою є інформація із загальнодоступного звіту.

— Не зовсім так, — Варта відчула, що ступає на тонкий лід, тому продовжила повільно й зважено, пригадуючи потребу дистанціюватися від Златана: — Про моє минуле сповна розповів колишній чеський суддя. Він був очевидцем подій столітньої давності. Зокрема, застав знищення Вартових та порушення правил Гри. У фінальному турі мої дії були спрямовані на те, щоб не дати змогу колишньому главі знову здобути звільнену енергію. Я не планувала залучати другого претендента.

— Дякую за інформативну відповідь, — кивнула угорка.

Спікер негайно схопився за мікрофон, наче відчував, що розпитувати Варту можуть іще довго.

— Отже, необхідно закрити справу Вартових, — видихнув він похапцем. — Вони виконають роль незалежних спостерігачів на виборах. Оскільки за статутом не мають права голосу, а також…

— Слово! — зірвався Берток. — Що ви верзете, Іренеуше? Відколи голоси Вартових не прирівнюються до суддівських?

— Тільки не в процедурі виборів глави! — відповів спікер і життєрадісно докинув: — Отже, за моїми повноваженнями говорити від усього товариства, я оголошую про допуск претендентів до випробування.

— Нас не повідомляли про випробування, — обурилася дівчина.

— Чортзна-що! — вилаявся Берток.

— Це головна деталь ініціації, Тарновецька, — пояснив спікер. — Щоб ви могли осягнути отриману силу в усій глибині, бо вона має ще зрости. Запевняємо, процес не загрожуватиме вашому життю чи здоров’ю.

Варта кивнула. Подумки вона ще й зітхнула з полегшенням. Адже після кривавих умов Гри хтозна, якою була ініціація в тих Вартових.

— Пане спікере, маю зауваження! — підвівся правлінець із чеського сектору.

— Прошу до слова, пане Дворжаку! Ви можете принагідно вийти сюди й розповісти про всю процедуру. Певен, це дуже зацікавить наших претендентів.

— Я можу з місця, — чаклун окинув поглядом залу. — Ми, чеська фракція, маємо повідомити, що інструментарій, а саме два артефакти для випробування, зараз недоступний. Тому не бачимо законної можливості затвердити претендентів. Попри наше щире бажання зробити це.

— Що означає, пане Дворжаку, — недоступні? — австрійський суддя вказав у бік чехів. — Ви зберігали всі артефакти. Ваша фракція. Вибори на носі. Це не ігри.

— Саме так, пане Феліксе, не ігри, — чех гмикнув. — Не ті ігри, де ви можете застосовувати свій непересічний вплив… Артефакти втрачені після Празької весни! Польська гілка Вартових припинила існування ще раніше. Усі ці роки нікого не цікавило питання артефактів. Ні-ко-го.

— Це не причина халатно ставитися до своїх обов’язків, — долинуло з угорського боку. — Ви мали потурбуватися про пошуки заздалегідь або повідомити про зникнення відразу ж. А не чекати дня засідання.

Чех спохмурнів:

— Радимо звернутися до Середньоазійського правління. Ми неодноразово подавали скарги щодо цінностей, які вони вивезли з нашої території після вторгнення в 68‑му. Реакції Конгломерату не було. Оскільки певні особи — не називатимемо імен — бояться зіпсувати стосунки зі східними сусідами і ладні мовчати, поки не припече.

— Ви жодного разу не подавали запиту щодо втрати артефактів! — крикнув хтось.

Дворжак залишався непохитним:

— Тепер подаємо. Раніше, нагадаю вам, у нас не було й натяку на Вартових. Як і потреби обирати главу. Усіх це влаштовувало. Тому не треба вмикати патетику і вдавати, як ви раптово цим перейнялися…

— Панове, закликаю до спокою! — спікер підвищив голос, але шум у залі наростав і наростав.

— Не здивуюсь, якщо виявиться, що артефакти контрабандою вивезли і продали!

— Ви би так за своїми кордонами дивились, як за нашими втратами…

— Чехи брешуть. Подивіться на них! Глава просто підкупив їх, щоб отримати час на апеляцію.

— Краще б ви воювали з упиряками своїми, ніж таку дурню верзти.

— Спасибі за пильну увагу. Останнього кровопивцю в Бухаресті виловили ще наприкінці 90‑х. І сміємо зауважити, що…

— Усе одно поява цих Вартових надто підозріла. Потрібно все обдумати. Зважити. Перевірити.

— Поки ви будете все зважувати, вони постаріють. І вмруть.

— Усе одно ви помрете швидше, то можете не хвилюватися.

— Пане Юліуше, а ви це забули про свою світлість, що так погрозами розкидаєтесь? Чи згадали свого побратима Адольфа?

— Я тобі покажу, пітьмавий вишкварку, Адольфа! — огрядний світлий поляк перехилився з‑за свого столу до молодого пелехатого угорця. Той відхилився на стільці й гаркнув:

— Заборонено використовувати магію на засіданні!

— Вимагаю тиші! — крикнув іще один маг із чеської фракції.

Несподівано його послухали. Варта вловила, що новий промовець — доволі сильний світляк. Зала засідань неспокійно гомоніла, але галас швидко вгамовувався. Чех, не попросивши слова, вийшов до трибуни і став ліворуч від спікера.

— Правом, даним мені, — почав він, — я подаю офіційний запит стосовно зникнення артефактів. На щастя, присутніх достатньо, аби засвідчити мою заяву. Без необхідних деталей провести ритуал посвяти Вартових до визначеної статутом дати наступного місяця неможливо. Втрата часів радянського вторгнення — це не одноденна справа. Якщо пошук не завершиться успіхом, то ініціацію та вибори варто перенести на час весняного рівнодення. Поза тим, у разі невдачі чи інших непередбачуваних обставин доцільно щонайменше прийняти до розгляду апеляцію відстороненого глави.

Варта похмуро замислилася над тим, які непередбачувані обставини міг пророчити їм цей світляк.

— Прошу слова! — холодно втрутився Златан. — Наскільки я розумію, статут не забороняє виборів під час зимового сонцестояння. Я не бачу потреби робити піврічну відстрочку.

— Ви, пане Богуміне, може, і не бачите. Проте я мушу зазначити, що тільки рівнодення, коли темна і світла сили перебувають у рівновазі, здавна було традиційним днем для ініціацій.

— Якщо це не підкріплено…

— Зимове сонцестояння — день пітьми. Читайте статут. Ваша більшість не змінить цього правила.

— Дякую, я ознайомлений із правилами, — Златанів голос ставав дедалі загрозливішим. — Мене цікавить, чи немає змоги провести процедуру іншим шляхом? Мають бути передбачені дії на випадок утрати артефактів. Стільки часу без голови й захисників — це надто ризиковано для нашого численного Конгломерату.

— Пане претенденте, — відказав світлий чех іще холодніше, ніж Златан. — Нелегітимні Вартові — ось що ризиковано для Конгломерату. Особливо коли вони обоє — темні чаклуни, виразно позиціоновані на боці своїх братів і сестер. Я говорю від імені всієї фракції.

Варта прикинула, що буде, якщо до плану цього світлячого правлінця входить реабілітація колишнього керівника. Який спить і бачить, як їх зі Златаном не те що не допустити до посад Вартових, а взагалі зжити зі світу. Адже у Львові їм просто пощастило, оскільки ні Богумін-старший, ні сам глава не очікували, що зустрінуть потужний спротив. Урешті, вони доклали чимало зусиль, аби Златан ненавидів Варту, а Варта чекала від онука судді своєї смерті. Проте тепер екс-суддя з екс-главою усвідомили, що молоді Вартові не гратимуть за їхніми правилами…

— Забули уточнити, пане світлий, — уїдливо втрутився Златан. — Яким це правом ви говорите за всю фракцію?

— Правом чеського судді, — відрубав світляк і похмуро зміряв мага поглядом. — Обраним на вакантну посаду, котру звільнив член вашої родини, пан Богумін, і від котрої на користь свого статусу Вартового відмовилися ви, пане темний.

— Дякую за відповідь, — кивнув Златан і повернувся на місце.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Судді довго не живуть

Засідання Конгломерату затягнулося майже до півночі — людська охорона була переконана (після певних маніпуляцій магів), що в Чернінському палаці відбувається дуже важливий і дуже пізній з’їзд. Урешті вирішили, що судді з помічниками залишаться в Празі до вересневого рівнодення, щоб слідкувати за перебігом пошуків, а потім — у разі успіху — і виборів.

Опісля Златан і Варта піднімалися вузькою вулицею до трамвайної колії. Берток запропонував підвезти, проте чех відмовився: нічні трамваї, за його словами, курсують тут регулярно. Варті здавалося, що друг намагається уникнути компанії дядька. Адже зазвичай він не втрачав шансу скоротити дорогу і під час Гри часто їздив на дорогій автівці, ще й з персональним водієм — Міреком. Останнього довелося звільнити, бо Златан збувся і роботи, і відповідної зарплати, й дідової автівки теж.

— Я трохи чув про артефакти, коли досліджував історії Вартових, — кинув маг аж надто безтурботно, коли вони піднялися й попереду простяглася довга порожня вулиця.

— Раніше ти про них не згадував, — відказала Варта, висмикуючи з волосся шпильки одну за одною. Подумки вона обіцяла собі більше ніколи не робити зачісок, що вимагатимуть стільки шпильок, скільки голок у дикобраза.

— Раніше й потреби не було. Я ніколи всерйоз не думав про відновлення Вартових… — Златан теж на ходу позбувався надлишку світського блиску: вийняв вигадливі запонки з рукавів смугастої сорочки і саме закасував рукави до ліктів. — Але ти сама бачила, як старі інтригани сказилися, коли Дворжак сказав, що артефакти зникли! Такого на моїй пам’яті не ставалося. Здається, востаннє зробити заяву про зникнення ризикнули іспанці років півтораста тому… Їхній тодішній глава був не вельми доброзичливим дядьком. Усіх хранителів-роззяв стратив.

— А втрату хоч знайшли?

— Так, в одного зі страчених, у заміському домі. Він, бачте, хотів таємно випхати на позицію Вартових когось зі свого роду. А заявити про це офіційно вже після церемонії, коли шляху назад не буде.

Варта пирхнула.

— А я очікувала від правлінців більшого глузду!

— Та чого ж. Цей задум не без шансів, — Златан клацнув пальцями. — Якщо його родичі мали близький кровний зв’язок зі справжніми захисниками, то в них могло б і вийти…

— Хіба це має сенс? — здивувалася дівчина.

— Мінімальний, але має, — серйозно кивнув Златан. — У Тарновецьких більше не було дітей, і рід прямих спадкоємців перервався. Часом у таких ситуаціях вдавалося залучити до штату когось із найближчих родичів померлих. І позашлюбні діти — найкращі кандидати. Проте нюансів більше, ніж я знаю. А Богумінам не до того було взагалі. Де вже тут про благо Конгломерату думати!

— Мені здається, що більшість цих правлінців шокувало наше бажання посісти свої законні посади, — спохмурніла дівчина, пригадуючи суперечки на засіданні. — Я очікувала трохи кращого прийому.

— Вони консерватори переважно. Ніхто ж не сподівався, що львівська Гра дасть такий результат, — Златан розцвів усмішкою, яка, на диво, поєднувала в собі радість і бажання когось прикінчити. — Можу тебе запевнити, більшість нас побоюється. Зброя масового ураження — чула ж?

— Вони радше мають нас за дурних дітей, які лізуть не в своє діло, — скептично зауважила Варта й ступила на трамвайну колію.

— Безперечно. Але в цих дурних дітей є виняткова сила, недоступна навіть суддям. Під час робочих поїздок я мав змогу побачити, як працюють Вартові в інших конгломератах: це страшна потужність і авторитет. Навіть якщо вони молоді, то тримаються окремо. Хоча, звісно, завжди є інтригани, які обплутують усе павутиною. Але яка влада без цього? Прорвемося.

— Авжеж, — кивнула Варта, балансуючи на колії. — Я взагалі вперше в житті відчуваю, що є місце, яке належить мені насправді.

— У Львові здавалося, що ти твердо стоїш на землі, — зауважив маг.

— Я гарно старалась. Але ти уяви, як усе життя намагаєшся втриматися за реальність: знайомишся з людьми, вчишся, влазиш у проблеми, вчишся далі, змінюєш підробітки, знову влазиш у проблеми… А тебе не покидає відчуття, що все — несправжнє. Бо десь є зелені штори, і візерунчастий паркет, і кришталеві келихи, і голоси у твоїй голові, які кажуть прокинутися. Ніби весь світ — це сон.

— Ти тепер точно знаєш, що не сон. Ані життя, ані твоє минуле.

— Так, та взагалі — казна-що з цим усім! — Варта смикнула шпильку надто сильно і видерла кілька волосин.

— Саме так! Тому тепер ми йдемо тусити, — маг простягнув Варті руку, картинно запрошуючи спуститися з колії на грішну землю.

— Що? — перепитала дівчина.

— Ми в Празі. Ми йдемо тусити, — голос Златана звучав не більш знущально, ніж зазвичай.

— Якого світлого ти не хочеш поговорити про справи?

— Ми сьогодні весь день тільки те й робили, що говорили про справи чи слухали, як це роблять інші, — спокійно відповів чех. — Уже за північ. Нічого корисного не встигнемо — хіба попадаємо з ніг від утоми. А це останнє, що нам треба, адже Гра скінчилась, Аґато Станіславівно, і тепер починаються справжні проблеми.

— I тому ти пропонуєш тусуватися до напівпритомного стану?

— Панно Тарновецька! — Златан перекривив польського суддю. — Відколи ви забули межу між «гарно посидіти» і «тусуватися до напівпритомного стану»?

— Ти сам колись казав, що темні не знають напівмір, — смикнула плечима Варта, розуміючи, що трохи розслабитися — не така вже й погана ідея.

— Що правда, то правда. Пошуки розпочнемо завтра, тож я не диктуватиму тобі планів на цю ніч.

Дівчина обдарувала друга красномовним убивчим поглядом.

— Я думала, що ті старовинні цяцьки шукатимуть пани з фракції, — зауважила вона. — Це ж вони їх загубили.

— Є багато охочих знайти артефакти, і закладаюся, що не у всіх гарні наміри, — спохмурнів Златан. — Тому нам найкраще зробити це першими. Ще й цей новий світляк-суддя до повного щастя…

— Думаєш, він заважатиме?

— Офіційно — ні. Офіційно він навіть допомагатиме, — Златан посміхнувся так, що чаклунка відразу зрозуміла, скільки проблем може принести світляцька поміч.

Дівчина зітхнула і, спершись на плече друга, зняла туфлі, які встигли намуляти їй у трьох місцях. Босі ноги з полегшенням відчули прохолоду нічної бруківки. Червоно-білий трамвай продзеленчав поруч, поблискуючи вікнами. Він летів швидко, зовсім несхоже на своїх «родичів» у Львові. Варта провела його поглядом, думаючи, що, попри все, магія сталася.

Вона у Празі. Златан поруч. Усе інше — вдасться вирішити.

* * *

Вранці дівчина проклинала свою нестриманість подумки, бо в горлі пересохло, голова йшла обертом і холодна вода видавалася вершиною мрій могутньої Вартової, яка переживала наслідки першої ночі в Празі. Чех не збрехав: він не стримував її ні в чому, хоч інколи безмовно зводив брови, ніби питав: «А тобі не досить? »

Варта прокинулася під порепаною світло-блакитною стелею. Секундний порив «хто я, де я? » змінився усвідомленням того, що за вікном — приємно незнайомі будинки, стиснені докупи над тихою брукованою вулицею, а сонце стоїть уже доволі високо і стелиться променями по паркетній підлозі.

— Златане? — Варта виповзла з‑під смугастої ковдри й відчула, як ниє рука, невдало придавлена уві сні.

Чеський чаклун не озивався. Дівчина підвелася з ліжка, відразу ж перечепилася через власні туфлі й вилаялась.

Тоді знайшла ванну, оздоблену потрісканими кахлями, не вписалася в низький одвірок і втупилася поглядом в очі свого розкуйовдженого відображення. Воно «потішило» слідами розтертої туші. На щастя, стійка помада залишалася там, де й мала бути, але губи від неї пересохли й потріскалися.

— Щоб це було востаннє, шановна Вартова, — пробурмотіла вона сама до себе, вмикаючи гарячу воду. — Інакше наш проклятий чех вирішить, що не варто мати зі мною справу.

— …А може, він уже так вирішив! — усміхнулася дівчина, коли знайшла на столі біля холодильника записку: «Буду ввечері. Відпочивай. Усе гаразд».

— «Усе гаразд», — уголос перекривила Варта. — Так, авжеж. Як завжди.

Проте коли головний біль почав покидати її, то й настрій став більш сонячним. Дівчина швидко нап’яла футболку і шорти замість зім’ятої важким життям вишневої сукні, відписала на повідомлення від батьків і Дикорослої, змусила себе з’їсти кілька канапок із сиром, який розм’як від спеки, але все ще не здавався підозрілим, і врешті вийшла зі Златанової квартири. До власного сорому, чаклунка не могла й пригадати, як учора вночі потрапила туди. Проте вірила, що пам’ять дбайливо позбавляє її моментів, яких треба соромитися.

* * *

Варта не встигла поцікавитись у Златана, де зустрічаються місцеві темні. Удома вона завжди знала, де шукати новин чи — у критичному разі — допомогу. Найчастіше відьми з молодшого шабашу із задоволенням приймали гостей у себе вдома, у квартирі з високими стелями, захаращеній травами й зіллями, запах яких надовго просочував волосся та одяг. Утім, Златан згадував, що нагода познайомитися з празькою темною тусівкою ще випаде — він мав там кількох знайомих, попри життя в роз’їздах.

За відсутності чіткого плану дій чаклунка розкошувала образом звичайної туристки й блукала навмання, часом зиркаючи на мапу в мобільному. Вулиці тяглися, помережані трамвайними коліями, і перепліталися в несподіваних місцях. Вони то рвалися вгору, то запрошували звернути кудись вузенькими сходами, під якими ховалися крамниці сувенірів, антикваріату чи крихітні продуктові. Рипіли дверима натицяні поруч магазини з барвистими вивісками, де часом пробігали знайомі слова, а літери вінчалися зверху дрібними галочками й паличками — Варта лише уявляла, як би це мало звучати.

Златанова квартира ховалась у тій красивій частині міста, що неподалік центру, серед історичних кам’яниць із червонястими черепицевими дахами, маленьких кав’ярень і несподіваних поворотів. Але водночас вузька й тиха вулиця віртуозно оминала популярний маршрут до замку чи старого міста, куди, здавалося, тяглися всі шляхи й невпинні потоки туристів.

Чаклунка перетнула кілька вулиць, пройшлася під арками повз численні сувенірні й «Макдак», перш ніж вийти до незнайомої залюдненої площі. Там вона скосила погляд у бік зеленої вивіски кав’ярні. Дикоросла вже тричі встигла написати, що в усіх повинне бути фото з тамтешньою чашечкою, яку прикрашала хтива на вигляд русалка з роздвоєним хвостом. Щодо русалки, то відьма була певна: її намалював особливо креативний людський дизайнер, якому пощастило перестріти річкового дракона.

— То бути чи не бути… — пробубніла Варта, згадуючи, який курс гривні до чеської крони, щоб орієнтуватися, чи кава в рамках її бюджету. Курс був майже один до одного. Златан, звісно, казав, що про фінанси поки можна не турбуватись — але залежати від онука судді не хотілося. Тим паче, що наразі вони обоє безробітні.

Із кав’ярні у Львові чаклунка звільнилась одразу після Гри і повертатися туди не планувала — врешті, перспектива працювати на чаклунське правління суттєво переважала перспективу робити колд брю. Варта шкодувала лише, що так і не встигла нормально познайомитися з колишнім співробітником на ім’я Еверест, з яким її пов’язала вельми химерна історія під час Гри. Але світлий алхімік залишився у Львові, а Варта, хоч і мала його контакти, не думала, що є сенс отак писати й запитувати про справи чи розповідати про свої празькі вакації.

— Агов, Тарновецька! — голос, що пролунав позаду, примусив дівчину інстинктивно насторожитись. — А я все думав, що мені сьогодні вищі готують!

— Пане Бертоку, — вона озирнулася й зустрілася поглядом з угорським суддею, котрий бадьоро наближався від трамвайної зупинки. — Не очікувала вас зустріти.

— Життя сповнене несподіванок, дівчино. Бачу, саме зараз чудова нагода запросити тебе покавувати, — Берток окинув площу поглядом. — Але треба забратися з цього сонцесяйного туристичного пекла. Спека так б’є в голову, що вбивати хочеться. Думаю, як молода темна ти мене зрозумієш, — він підморгнув і додав: — То кава? Я знаю місця.

Варта не стримала усмішку. Оце «Я знаю місця» надто нагадувало Златана в перші дні їхнього знайомства, коли він скидався на бравого голлівудського героя, якому горить справити враження.

— Пане Бертоку, якщо у вас немає на меті жорстокого вбивства, я із задоволенням складу вам компанію, — відповіла чаклунка жартома.

— Надто рано для жорстоких убивств, — смикнув плечима той. — Але день довгий. Прошу, крале, за мною.

* * *

Кав’ярня, яку обрав угорський суддя, складалася з пилюки в кутках, потрісканих кахлів на підлозі, трьох обшарпаних столів, глибоких, потертих старовинних крісел і пощербленого емальованого посуду. Забігайлівка ховалася в задній кімнаті довгого й вузького, як коридор у Златановій квартирі, магазину антикваріату. Перша кімната теж скидалася на коридор: двоє відвідувачів навряд чи змогли би там розійтися, не наткнувшись на шафу, коробку чи стелаж. Над входом висіла табличка «У Казі Крокової», але щойно вітер хитнув її, як надпис змінився на звичний для ока «Антикваріат».

— Тільки для своїх, — повідомив Берток, віртуозно оминаючи стоси книг, фігурні полички, репринти плакатів, запилюжені мідні свічники й коробки, заповнені довоєнними листівками з однобарвними марками та чорнильними підписами. — Власниця — відьма.

— Справжня чи ви її просто не любите? — зіронізувала Варта, адже серед звичайних людей слово «відьма» вживають здебільшого в недоброму значенні. Та й у магічній спільноті до зіллєварок ставляться неоднозначно: у них надто закрите коло, забагато зневаги до чоловіків і жодних навичок у магії, звичній для чародіїв і алхіміків.

— Ображаєш. Я би не повів тебе до простих людей, поки в цьому місті ще є справжні заклади темних. Вам, до слова, теж не завадить познайомитися. Зв’язки, знаєш, на деревах не ростуть. Треба триматися своїх.

Дівчина стримано кивнула, не зводячи погляду з судді. Попри показну прихильність Бертока, вона добре вловлювала його силу, помітно більшу за її власну. Небезпечний маг, якого краще не мати в списку недоброзичливців. До того ж суддя, безперечно, мав свої плани, і краще в них не вплутуватися.

Попри химерність місцини, кава тут виявилася гарною. У меню її знайшлось аж два види: з цукром і без. Відьма, котра принесла крихітні чашки, тепло привіталася з суддею. Гладеньке, умиротворене обличчя добре приховувало вік. Варті жінка представилася Душанкою і довго тримала її руку у своїй. Довше, ніж вимагало вітання.

— Казі — власниця цього місця? — спитала Варта, пригадуючи зачаровану вивіску.

— Запримітила‑таки, а небагато відвідувачів звертають увагу… — губи відьми розтягнулися в усмішці Мони Лізи. — Ні, Казі — це міфічна принцеса. Сестра засновниці Праги. Можеш почитати про неї на дозвіллі.

— У вас іще буде змога поспілкуватися, Душе моя, — перебив Берток. — Спершу — справи, потім — легенди.

Відьма схвально покивала і зникла за ширмою в глибині крамниці-коридору.

За кілька хвилин дівчина розкошувала ароматом кави і чекала, коли суддя перейде до справи. Недарма ж Златанів дядько перестрів її, хай і подає це як випадковість.

— Нам треба триматися разом, — повільно вів той. — Особливо тепер, коли чеським суддею обрали світляка. Святенники, бачте, скористалися бездумною відмовою Златека від посади. І якомога швидше домоглись утвердження цього Желібора.

— Хіба не всі судді ухвалили його кандидатуру?

— Вибору особливо не було, — гмикнув Берток. — На таку посаду може претендувати щонайменше дотичний до апарату. А він свого часу трохи прослужив помічником Богумінового діда.

— Чого ж звільнився? — спитала чаклунка. Від Златана вона вже знала, що за посади в суді зазвичай тримаються руками, ногами, зубами й павутиною. Хоча ця робота й несе небезпеки, проте також відкриває численні можливості.

Бертокове лице спалахнуло радістю.

— Його звільнили! Богумін тиснув — не хотів мати при собі світляка. Але що ми про старе… Знаєш вислів: суддя помер — хай живе суддя?

— Ні. Він же не помер.

— Але вислів відображає суть. Посада не може бути вакантною. Навіть якщо дістанеться ворогові.

— То цей Желібор — проти нас? — прямо спитала Варта. — Всупереч нейтралітету?

Угорець хижо скривився.

— Нейтралітет — розмите поняття нині. Небезпечне навіть. Ти могла це побачити під час Гри. От уяви, що сталося гучне вбивство. Отут, у Празі. Убили пафосного світляка — і знаходять винного. Темного. Можливо, й не причетного, але суддю неодмінно залучать до розслідування. А тут чех і має повноваження, бо все сталося на його території. Питання: чи вдасться вирватися темному?

— Я думаю, що компетентні судді зможуть дізнатися правду. У Львові ж змогли — у випадку з паном Емануелем, Мортом та Еверестом. Убивці краще остерігатися друзів загиблого. Ті навряд чи думатимуть про нейтралітет.

— Мислиш, як справжня темна чаклунка. Це тішить, — суддя усміхнувся й забарабанив вказівним пальцем по стільниці. — Та знай, колись Желібор уже домігся, щоб засудили молодого темного. Він перекреслив його кар’єру суто через свою неприязнь до нашого боку, Тарновецька. Мені тоді забракло впливу, аби врятувати друга. Желібор же, святенницька його душа, певен, що несе добро й справедливість. Я сподівався, що роки зробили його більш схильним до порозуміння. Але, як засвідчила наша остання розмова, новоспечений суддя досі не знає слова «домовленість».

— Так, він не скидається на особу, схильну до компромісів, — погодилася Варта й відкинулась у кріслі: аура судді надто тиснула, навіть якщо він і робив це мимоволі.

— Нас набагато менше залишилося, ніж може здаватися, — тихо продовжив угорець. — Більше тих, хто наполовину туди, наполовину сюди. Але вони — світляче кодло, Тарновецька, вони ніколи тобі зі Златаном не дадуть спокою. Ви ж вирвали в них ласий шматок просто з рота. Поляк мав на меті гарантувати світлякам перемогу. Румуни — ні туди ні сюди. Чехи осьо висунули світлого на суддю! Скоро не залишиться кому довіряти взагалі. Навіть із цією більшістю. Часи непевні.

— Протистояння зі світлячими для мене не новина, — вона знову вдихнула кавовий аромат, вловлюючи щось трав’янисте. — Але поки що не бачу конкретної справи, яка б ставила під загрозу наші плани.

— Влучно, крале. Та справа є. Справа проста, жодних загроз, — Берток стишив голос, і його очі зблиснули. — Желіборові не місце у кріслі судді. Це не лише моя думка. Він може подати у відставку. Чи взагалі недовго прожити. Хай тебе ця частина не турбує. Але, коли це станеться, нам потрібно, щоби Златан змінив свою думку.

Дівчина втупилась у стільницю, оздоблену барвистими камінцями, які лежали всередині, під товстим склом.

— Ти, Тарновецька, вже мала би помітити, що хлопчик упертий, — вів далі угорський маг, і його пальці нервово промалювали коло на стільниці. — Але він здібний, амбітний і має стільки досвіду, скільки в його віці нема ні в кого іншого. А головне — він темний, чистокровний темний, який уміє стіною стояти за своїх.

— Я все це знаю, — кивнула дівчина повільно.

— Чудово. Тоді мала б розуміти, що твоє успішне й щасливе життя дуже залежить на тому, щоби чеським суддею був Богумін.

— Не бачу, до чого тут моє життя.

— Твоє зі Златеком, — тон судді був однозначним, липким, як і його погляд.

— Пане Бертоку, ви неправильно оцінюєте мої інтереси, — холодно відповіла Варта.

— Не сміши мою краватку, дівчино, — вів далі суддя. — Я спостерігав за Грою у Львові і бачив, як молодий Богумін викривляв свої плани задля тебе. Якщо трактую все не так, то облишмо особисте і зосередьмося на тому, що це вигідно для темних. Не можна давати світлячим спуску!.. Затим я покладаюся на те, що тобі вдасться переконати нашого спільного друга.

— Я не маю впливу на нього, — відповіла Варта. — Тим паче, на такі важливі рішення.

Погляд Бертока втратив тепло й запал, натомість він подивився на Варту, ніби оцінюючи її, і цвиркнув:

— Ну то здобудь цей вплив. Із твоїми даними це буде неважко.

Дівчина стрималась, щоб не кинути щось різке у відповідь.

— А як же вибори глави? — спитала натомість, намагаючись зрозуміти плани Бертока.

Той махнув рукою.

— Златанові добре відомо, як вирішити це питання.

— Як видно з усього, ця сила потрібна Конгломерату.

— Вона потрібна, але й небезпечна, дівчино. Ритуал посвяти — то змога триматися в шорах. Так, щоби без зривів. Якщо вірити старим записам, артефакти ще дають змогу передавати силу далі, щоб роди Вартових не переривалися. Для жінок це особливо важливо. Вони ж так обожнюють малих вишкварків… Можеш про це подумати. Навіть якщо не маєш жодного взаємного інтересу зі Златеком, як я мав необачність вигадати собі, — Бертоків погляд знову зблиснув іронією.

— Мене більше турбує потенційна апеляція екс-глави, — сухо зауважила чаклунка.

— Нісенітниця це. Йому не вдасться нікуди проштовхнути свою кандидатуру після львівського інциденту і всього того багна, яке випливло на поверхню. Думаєте, це ви з малим Богуміном усе вирішили? Ха. Те, що наш керівник засидівся на своєму місці, розуміли всі судді. Навіть не думай про нього більше… — Бертоків погляд раптом пришпилив Варту до місця, і вона так явно відчула загрозу, якою віяло від угорця, що ледь не сіпнулася по павутину. — Думай краще, що робиш, дівчино, — сказав той, і кожне слово врізалось у Вартине тіло фізичним болем, ніби Берток вганяв розпечені цвяхи їй під шкіру. — Ти винна мені. За Гру. Не забувай… Душе моя, можна нам рахунок?

Варта видихнула з полегшенням, коли сила угорця відпустила. Відьма визирнула з‑за ширми, що відмежовувала кав’ярню від магазину, і поклала на стіл скриньку, в яку суддя опустив кілька монет.

Дівчина стерла раптовий піт із чола і спробувала відновити рівне дихання. Її долоні торкнулося щось холодне — відьмині пальці. Чаклунка запитально підвела очі на «Душу», як ту звав Берток.

Відьма вклала Варті в руку папірець і піднесла вказівний палець до губ. Чаклунка стиснула записку в кулаці. Суддя вже вийшов до першої кімнати й стояв у дверях, позираючи надвір. Здається, він нічого не помітив.

* * *

Варта попрощалася з суддею там, де вони й зустрілися, — посеред площі, якою шурхали трамваї. Дівчина завбачливо минула кілька поворотів, перш ніж дістати відьомську записку. Навряд чи власниця кав’ярні хотіла втаємничувати Бертока у свої секрети. Почерк Душанки був незгіршим за почерк деяких лікарів. Проте дівчина таки розібрала напис:

«Твоє ворожіння на сьогодні: допоможи».

Не встигла вона замислитися над сенсом цих слів, як крик розсік полуденне повітря, мов сирена:

— Допоможи!

Варта миттєво відірвалася від записки й побачила, що до неї летить дівчина.

Незнайомка кинула погляд назад, наддала ходу і, перестрибнувши трамвайну колію, спинилася перед Вартою. Дихала важко. Розкуйовджене попелясто-русяве волосся теліпалося за спиною двома важкими косами. На зап’ястях подзвонювали браслети з намистин із вплетеними поміж них пір’їнами.

Відьма. Варта з першого ж погляду зрозуміла, що то відьма. Хоча для звичайних перехожих дівчина радше була схожа на хіпувату втікачку з музичного етнофестивалю в глибині гір.

— Прошу, допоможи, — захекано видихнула вона, не підводячи голови, і додала: — Ти ж чаклунка. За мною алхіміки… світлячі…

— Що таке сталося? — спитала Варта, проте відьма не встигла відповісти — незримий імпульс, який прослизнув крізь бруківку, завдав удару, й дівчина, зойкнувши, завалилась спиною просто на колію.

— Стій де стоїш! — заволали з іншого боку дороги.

— Уже лежить! — крикнула у відповідь Варта і простягла відьмі руку. Бракувало тільки, щоби дівчину переїхав трамвай — тутешні ганяли на скаженій швидкості.

— Просимо вас не втручатись у наші справи… — молода й рішуча на вигляд світла алхімея, гнівно блискаючи очима, перетнула дорогу. За нею пленталися ще двоє. Швидше за все, підпорядковані їй, — …якщо ви така ласкава, — докинула дівчина голосом, яким можна було розпилювати кістки.

— О, я не така ласкава, — вишкірилася чаклунка, обережно занурюючись у темряву. — Як і ви. Утрьох на одну?

Відьма-втікачка стурбовано бігала поглядом між Вартою і своїми переслідувачами.

— Повторюємо, — керівна алхімея задерла голову вище. — Ви втручаєтесь у наші справи. Ми, наскільки мені відомо, не знайомі. Тому прошу вас мирно самоусунутись і передати нам небезпечну крадійку. Та швидше, в мене важливий іспит.

— Ти крадійка? — Варта краєм ока зиркнула на відьму, не випускаючи з поля зору світлих.

— Певно, що нє! Що належить шабашу — завше належатиме шабашу! — обурилася дівчина, тієї миті разюче схожа на Дикорослу, і рішуче притиснула до грудей пакунок.

— Забуваєш ремарку: це належало шабашу вашому в ті часи, коли тебе й на світі не було, — гмикнула алхімея й підняла крейду на рівень очей, готуючись до атаки. — Нині твій вчинок зветься крадіжкою.

Варта напружилася. «Допоможи», — написала їй власниця кав’ярні. «Допоможи», — попрохала інша відьма. Химерний збіг? Зайва проблема?

Секунда вагання минула.

— Геть, — шепнула дівчина до втікачки і розпустила павутину.

— Ти не посмієш спиняти мене, — погрозливо видихнула алхімея, і її тон запевнив Варту, що ця світла — точно відома особа в цих краях.

Та поки вона креслила атаку, Вартина павутина відтіснила всіх трьох світляків назад. Повітря задвигтіло, ніби невидима сфера розросталася навсібіч, — цього фокусу дівчина навчилася влітку, спостерігаючи за суддями.

Чаклунка впустила в себе запал, проте не забула сконцентруватися на щитах. Ті все ще надто слабко їй підкорялися. Вона не очікувала, що світлі отак відкрито підуть в атаку — посеред вулиці, посеред білого дня! Вони відверто порушували неписане правило: треба всіляко уникати застосування явної магії там, де це можуть помітити люди. Проте, здається, трійця була настільки зацікавлена в поверненні «викраденого», що ладна була не лише кинути незриму атаку, а й змусити землю розверзнутися.

Відьма рвонула з місця. Кілька пір’їн із її браслетів упали на асфальт.

Один з алхіміків чкурнув за нею, але Варта підрізала його ударом по нозі. Вона не розрахувала силу — удар вийшов надто потужним. Кров проступила на світлих алхімікових джинсах. Двоє інших спробували відтіснити чаклунку до стіни будинку, проте вона розбила їхні атаки. Знала: треба або здолати сильного, або натиснути на всіх одразу.

Варта провела перед собою жаску лінію, яка затримала алхіміків на дві секунди. Тоді скористалась відсутністю людей у полі зору і дозволила лінії розгорітись у видимий спалах. Цього вистачило, аби відвернути увагу нападників іще на мить.

Спочатку Варта шпикнула струмом алхімею, котру вважала найбільшою небезпекою, потім потягнулася до її супутника, який здригався на бруківці, стискаючи поранену ногу. Але непевний струм вислизнув і втік у землю. Праворуч — із боку третього алхіміка — щось глухо бухнуло об щит.

Атака головної алхімеї теж сягнула цілі. Щити нівелювали її, сипнувши по шкірі морозом. А затим таки тріснули, як тонка кірка льоду.

Світла скреготнула зубами. Вочевидь, вирішила, що промазала. Варта підпалила свою павутину і черкнула нею по руках алхімеї. Крейда вислизнула на бруківку.

Суперниця вихопила іншу з кулона на шиї. Її напарник кинувся на Варту з правого боку. Чаклунка відступила від його атаки — не хотіла надто явно показувати дію щитів, які стрімко поновлювались. Але атака світляка вцілила. Рука занила у відповідь на болючий імпульс. Пальці випустили павутину.

Варта втратила рівновагу. Зрозуміла, що ризикує програти, поки намацує павутину тремтливими пальцями. Тому спрямувала всі зусилля на підсилення і з легкістю, яку воно надало, сіпнула до себе дерев’яну вивіску сусіднього магазину. А тоді чимдуж торохнула нею найближчого алхіміка.

Він захрипів, зігнувся навпіл, але не впав.

Дівчина не дала йому шансу випростатись і з усієї сили вгаратала по спині. Цього разу суперник бухнувся на коліна і впав лицем на бруківку.

«Мінус один», — констатував внутрішній голос, коли позаду все спалахнуло.

Варта відчула, як чужа сила обплутує її, здавлюючи з усіх боків. Надтріснуті щити ще гасили тиск, проте не могли цілком поглинути його. Щось угвинтилося під ребра.

— Це мало б дістатися клятій відьмі, але ти сама вирішила зайняти її місце, — на лиці алхімеї палав переможний вираз. Вона була певна у своїй силі — й недаремно.

Варта сіпнула павутину в кулак і зігнулася, приземлившись на коліно: так легше було витримати. Алхімея, вочевидь, трактувала її рух по-своєму й остаточно повірила в перемогу.

Проте поки вона милувалась, як закляття притискає чаклунку дедалі нижче до асфальту, Варта зробила раптовий ривок і вивільнила плетиво павутини, затиснуте в кулаці. Атака шугнула просто в груди світлої.

Алхімея похитнулась і впала навзнак. Її очі розширилися від шоку. Тілом пробігали судоми. Дівчина хапала ротом повітря і стискала крейду, але нічого не могла накреслити тремтячими пальцями.

— Ти… на колінах до мене приповзеш… — прошипіла світлячка.

— Ні.

Чаклунка роззирнулась і, не помітивши нікого поруч, наступною атакою позбавила притомності пораненого алхіміка, котрий цілив їй у спину.

Вона залишила всіх трьох приходити до тями, сподіваючись, що вони не привернуть уваги поліції. Дратував біль у грудях і під ребрами — там, куди вдарила суперниця. Накотилася втома, яка перетворювала ноги на желе, затоплювала голову шумом і викликала бажання впасти тут‑таки, біля алхіміків.

Відьми вже й слід прохолов.

Дівчина зітхнула. Троє на одну зіллєварку — це, звісно, відверте знущання, адже відьмам не корилася бойова магія. Проте внутрішній голос нагадував, що вирішувати забагато чужих проблем у новому місті — невдячна справа, яка ще озветься неприємностями.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Усі зникають у Празі

До університету в старій частині міста за річкою Варта вийшла навмання. Вона притулилася на сходах під помпезними арками невідомого факультету і задивилася на мерехтливу воду, яку розсікали прогулянкові катери.

Після витрат магії конче треба підживитись, і дівчина швидко знайшла собі жертву. Але так само швидко — через потік людей та власну розгубленість — випустила її з поля зору.

У пошуках нового джерела енергії чаклунка сховалася в затінку високої галереї університету. Спершу зиркнула на мобільний: Златан не телефонував. Тайфун розпитував, куди це Тарновецька рвонула, і скаржився на розтягнуті зв’язки, яким не вельми допомагало Ружиччине зілля. Дикоросла передавала привіт від співмешканок та вимагала фото трдельників і астрономічного годинника, якого Варта ще в очі не бачила. Погода обіцяла теплий вечір.

Дівчина втягла носом повітря. Знала: якщо зосередитись, інша жертва обов’язково знайдеться. Чаклунка розпустила павутину і занурилась у споглядання перехожих, шукаючи живильну пітьму в них. Злість, ревнощі, розчарування, смуток — усе негативне, що поповнювало її сили, розбурхувало їх, додаючи характеру вогняних рис і схильності до спалахів. Такою була природа темних — завжди…

— Ні, це невдале місце, — прошепотів хтось просто над вухом.

Дівчина здригнулася. Павутина затріщала на кінчиках пальців, готова до раптового нападу. Хтозна, чи ще хтось не впав їй на хвіст після тих світлих…

— Справді невдале місце, — повторив незнайомий хлопець і присів навпочіпки біля Варти.

Він владно опустив одну руку їй на плече, а іншою вказав угору, де над галереєю піднімалися вікна університету.

— Там, на другому поверсі, до бісової мамці світляків засідає. Приймальна комісія. Університетські цяцьки. Ти, певно, зовсім нетутешня, якщо не в темі. Нема дурних у них під носом виловлювати щось. Іще й причепитися можуть.

— За що, наприклад? Поновлення сил ніколи не було порушенням.

— Ну це, типу, їхня точка… Темні тут не живляться. Старий центр, до біса людей, нап’єшся — то й легко спровокувати їх на якусь дурницю, бо де натовп — там завжди спалахи. Воно тобі треба?

Варті не сподобалася фамільярність випадкового темного (аура заговорила промовисто), але вона повільно кивнула, тоді скинула його кремезну руку зі свого плеча і спустилася сходами до вулиці, відчуваючи гострий біль під ребрами.

Хлопець подався за нею й докинув:

— Ходи, покажу, де краще.

— Не треба, — шикнула Варта, прискорюючись.

— Та ходи, та їй-богу, що ти, як ніби я маніяк якийсь!

— А мені звідки знати, що ні? — відрубала дівчина, спантеличена раптовою наполегливістю незнайомця й роздратована болем.

— Отакі, як ти, від нормальних хлопців бігають, а потім за маніяками й упадають, — голос небажаного супутника звучав знущально. — Але я все одно тебе не кину. Ти ж і не в темі ще, наскільки тут небезпечно!

— Так? Наскільки ж? — Варта спинилась і розвернулася так, що хлопець ледь не налетів на неї на ходу.

— Дуже, — видихнув він зловісно. — Тому краще зважай на розумні поради.

Маг здавався серйозним до краю. Коротке скуйовджене волосся й розпашілі, торкнуті засмагою щоки мали такий вигляд, наче він щойно тікав звідкись.

— Чула про з’їзд Конгломерату в Празі? — виклично спитав хлопець, мружачи світло-карі очі. — Великі цабе припленталися. Суд у повному складі.

— Ну чула.

— Ну от. Якщо ці високопосадові чваньки зібралися, то на нашу проблему звернуть увагу.

Варта усміхнулася кутиками губ. Судячи зі вчорашнього засідання, у Конгломерату не було ані найменшого бажання вирішувати якісь празькі питання. Схоже, про це вони і не знали.

— Що у вас тут таке? — примирливо спитала вона. — Я у відпустку приїхала. Не хочу влазити в проблеми.

— О-о-о, — хлопець явно відчував задоволення від того, що може відкрити «туристці» страшні новини. — Розумієш, наші зникають безвісти. Беруть — і зникають. І, знаєш, хоч би трупи знайшли — то можна було б ще доколупатися до істини. А так — ні духу. Відьми правдовод варять, а споювати ним нікого. Уже два випадки було.

— Що — отак посеред білого дня?

— Ага!

Варта кивнула й швидко відповіла:

— Що ж, дуже шкода ваших. Дякую за інфу. Я пішла.

— Та було б за що! — незнайомий маг вищирився ширше. — Але тобі б знадобилась якась компанія. Про всяк…

— Я таки просто приїхала у відпустку.

— Тоді хоч на збори навідайся, — наполягав чаклун.

— Мені достатньо інформації…

— У нас збори біля Нового Світу. Адресу я тобі скину. Приходь і спитай Бурштина. Чи Амброжека, — пробуркотів темний, ігноруючи всі її слова. — Лади? Не хочеш же, аби твій труп зник безвісти…

Дівчина відчула, що закипає, і відштовхнула незнайомця з такою силою, що той ледь утримався на ногах, попри кремезну статуру.

— Геть від мене, — відповіла вона з придихом. — Інакше твій труп знайдуть просто тут.

Злість ізсередини хльоснула, й Варта зірвалася з місця, не озираючись на темного, який надміру хотів її попередити про небезпеки прекрасної Праги.

…За кілька хвилин вона з ошалілим від бігу серцем дивилася у вікно трамвая на розмірені хвилі Влтави. Не могла зрозуміти, чому аж так спалахнула через незнайомця. Чому дала темряві себе пересилити. Мовби затьмарення найшло. Розповідь мага не переконала її, що справа серйозна, — якби так, то Конгломерат звернув би на неї увагу. Не можуть же тутешні зникати безвісти — і щоб ніхто з влади про це не чув!

На тому боці річки дівчина впевнилася, що причепа-темний таки не стежить за нею. Опісля швидко знайшла меланхолійну жертву і пила її гірку енергію, доки все не почало закипати всередині, але вже не від злості, а від задоволення.

Наповнена силою по вінця, Варта заспокоїлася. Ще раз перевірила телефон, але новин від Златана не було. На мить це нагадало про Гру, коли чех часом зникав, бо мав тримати їхню співпрацю в таємниці від свого діда. Тоді чаклунка відшукала в найменшій кишені рюкзака записку від відьми Душанки, котра вдень закликала її до допомоги. Надпис на папірці неочікувано зник, і на його місці проступив інший: «Шабаш має щось тобі. Приходь будь‑якого дня близько півночі». І адреса.

Варта спершу не повірила своїм очам, але це точно був той самий папірець та почерк. Вона ніколи раніше не бачила магії, що змінювала б рукописний текст. А якщо така й існує — чого не можна відкидати, — то це схоже на діяльність алхіміків, а не відьом.

— Не діждете, що я сьогодні влізу ще хоч в одну проблему, — Варта вдруге пробігла напис очима і сховала химерну записку до сумки.

Вона була певна: якби Душанка захотіла, то написала б щось конкретне.

— Златане, озвися, — прошепотіла чаклунка, слухаючи монотонні гудки й барабанячи пальцями по телефонному чохлу.

Златан, падлюка, не озвався. Тому дівчина подалася до квартири чеха, де її зустріли пустка і тиша.

— Усі в цій Празі зникають, — пробурмотіла дівчина й здригнулася від хвилі холоду, яка шурхнула по спині.

Варта досі не змогла позбутися неприємного відчуття ліворуч під ребрами, яке оселилося там після сутички з алхіміками. Дівчина підозрювала, що то остання мудрована атака світлої віддає неприємностями. Адже алхіміки вдатні, коли доходить до розтягнутих у часі ефектів від заклинань.

Врешті Варта здалася на вмовляння внутрішнього голосу й написала Мельхіорові в надії, що знайомий світлий зможе пояснити їй, як позбутися цього постефекту, якщо вже підживлення не допомогло. Той несподівано набрав її у скайпі.

— Привіт, Варто, — по той бік екрана майнули білясте охайне волосся й розчервонілі щоки Мельхіора. — Ти де, що зв’язок такий паскудний?

— Привіт, Мелю. Посеред Європи. У старій кам’яниці з товстими стінами, де глючний вай-фай.

— Ого. Ну гаразд, — хлопець начепив на носа окуляри в тонкій оправі й умостився зручніше. За його спиною бежеві смуги шпалер розбивало темне коло годинника. — То ти, кажеш, постраждала в сутичці?

— Так. Билася з трьома світля… світлими. Я, звісно, не експерт у постефектах ваших атак, але мені не подобається.

— Ого, — повторив Мельхіор зі слабкою усмішкою. — Ти знаєш, я ж по бойовій так собі.

— А в мене так собі зі світлими, які можуть щось порадити і при цьому не добити мене своїми порадами, — всміхнулася Варта у відповідь.

— Ну, ти вчасно написала, — хлопець скосив погляд кудись поза екран, посунувся вбік і вибачливо докинув: — Я ще Орка закликав, бо він дуже цікавився твоїми справами.

— Не дуже, — озвався знайомий голос. Еверест схилився над Мелевим правим плечем, стискаючи в руці келих. — Коротку версію я вже почув. Привіт, — алхімік заклав пасмо ще дужче відрослого волосся за вухо і, шепнувши щось до Меля, наблизився до екрана. — У тебе є на тілі видимі рани чи інші сліди?

— То я піду, — втрутився Мельхіор. — У мене гості, Варто, вибачай. Вирвався на кілька хвилин через твій меседж.

— Дякую. Ви там щось святкуєте?

— Ага, мій день народження, — світлий похитав крихітним келишком і зник з екрана.

— До справи, — нагадав Еверест, падаючи в шкіряне крісло. — Ти фізично поранена?

— Зараз гляну.

Варта зиркнула на алхіміка, обличчя якого мало надміру зосереджений вигляд як на того, хто щойно вирвався зі святкової вечірки. Тоді вимкнула камеру і стягнула футболку, оглядаючи груди й живіт.

— Чим ти займаєшся? — поцікавилася знічев’я, бо знала, що світлий теж покинув роботу в кав’ярні.

— Готуюся до міжнародного проекту… А ти? Окрім того що намагаєшся загинути в сутичках.

— М‑м… Теж готуюся до міжнародного проекту, — відказала Варта, зваживши, що справи Конгломерату цілком можна так назвати.

— Ясно.

Алхімік не додав нічого. Дівчина нагадала собі, що справжній Еверест — не той, ким прикидалася тінь Златана, — не вельми говіркий. Або ж він просто не хотів спілкуватися з темною понад необхідний мінімум.

— Синець на ребрах ліворуч, подряпина під грудьми. Нічого більше, — констатувала дівчина за півхвилини.

— Павутина слухається?

— Так. Інакше як би я їх поклала?

— А ти їх поклала? — брови хлопця сіпнулися вгору.

— Не турбуйся, всі живі й ледь здорові.

— Ото вже ці темні, — гмикнув алхімік. — Хоч куди піде, всюди знайде, з ким зіткнутися.

— Без твоєї іронії обійдуся.

— Добре. То давай без іронії. Я думаю, що на тобі вузол залишився після заклинання. Точка, куди атака вцілила й де твою силу «замкнуло». Вузол заважає енергії циркулювати тілом. Це провокує біль.

— Уперше чую, — спохмурніла Варта. — А мені від вашої братії неодноразово діставалося. Знаєш, скільки разів ми з Аллі гризлися в універі?

— Знати не хочу. Вузол утворює протилежна сила, у твоєму випадку — світла. До того ж, його може залишити тільки дуже своєрідне заклинання. Але я не можу дистанційно впевнитися, що це воно, — Еверест упер указівний палець у перенісся. — Ти особливої злості чи спалахів енергії сьогодні не відчувала?

— Як я, по-твоєму, маю виміряти «особливу злість»? — визвірилася дівчина, бо біль знову здушив її, і роздратування спалахнуло, як і тоді, біля університету. — У тебе, може, є шкала, розроблена спеціально для паскудних темних?

— Я такого не казав, — Еверест подався ближче до екрана. — Тарновецька, я тобі допомогти хочу. А ти поводишся, вибач на слові, як нарвана школота.

— Гаразд, гаразд, вважаймо, то через вузол. Я справді зла як чорт. Мені треба позбутися цього.

— Та ясна річ, що треба, — хлопець підпер голову рукою. — У тебе немає алхіміка поруч?

— Ні. Тільки я, чайник і стіл.

— Згодиться. Став чайник…

— Знущаєшся?

— Ні. Запариш чай — набереш. А я дещо перевірю.

Дівчина втупилась у згаслий екран, тоді зітхнула й пішла до плитки. Ідея пити в спеку гарячий чай видавалася їй трохи збоченою, утім, ідея носити в собі «подарунок» світлої алхімеї також не надихала.

За кілька хвилин, коли на столі вже парувала велика чашка, Варта ввімкнула скайп. Еверестові очі бігали по екрану: він щось швидко читав.

— Дивись, Тарновецька. Вмощуйся зручно і слухай. Береш чай, глибоко вдихаєш і наповнюєш чашку енергією. А тоді ковтаєш. І дозволяєш їй пройти крізь твоє тіло. Не спиняй її, не збирай у якійсь точці. Просто хай вільно стікає та розходиться увсебіч.

Варта трохи остудила чашку павутиною й непевно подивилася на неї.

— Евересте, я не знаю, як мені наповнити це енергією. Я можу заморозити чай. Скип’ятити його. Ну або чашку розколоти.

— Ясно. Бойова темна без навичок розслаблятись. Але ти зможеш. Ну просто… чорт, Тарновецька… — Еверест відкинувся назад і зчепив руки на потилиці. — Це важко пояснити. Це як дихати. Вдихаєш і видихаєш. Так і тут: торкаєшся пальцями чашки. Твоя сила… хай вона просто тече й розчиняється.

— Може, є ще варіанти?

Варта напнула павутину й зрозуміла, що енергія, яка струменіла нею, навряд чи зможе розчинитися в чашці. Власна сила тремтіла на приємній відстані, готова до будь‑якої з атак, але явно не до того, чого вимагав Еверест.

Алхімік зміряв її поглядом.

— Наступний варіант менш приємний.

— Бойовій темній без навичок розслаблятися — не звикати.

— Гаразд. Плюнь на той чай… ні, не буквально! — хлопець уперше за розмову всміхнувся. — Відстав його вбік. Сконцентруйся на точці, де ти відчуваєш біль. І нашпигуй її власною енергією не слабше, ніж тебе атакували. Це має розбити вузол, — хлопець поморщився. — Синець можеш заробити відчутний, але біль та спалахи минуться. Головне — зробити це різко.

— Отак би й одразу, — гмикнула Варта. — Я вимкну камеру. Не хочу тебе травмувати.

— Собою переймайся, — відповів алхімік і поспіхом додав: — Тільки не переривай зв’язку. Я хочу знати, що там відбувається.

Варта все одно вимкнула мікрофон. Блискавично зібрала енергію, скрутила її у вузол і спробувала направити в ту точку, яка стискалася всередині.

Ушкварити себе сплетінням павутини виявилося легко: пальці трохи зіслизнули, мовби не хотіли додавати ваги майбутньому синцю, але павутина ні краплі не втратила в силі. Стогін таки вирвався крізь зціплені зуби. Піднялася нова хвиля болю — на додачу до тієї, що двигтіла всередині.

Варта присіла на підлогу, важко дихаючи. Перед очима заіскріло. Вона обхопила себе обома руками.

— Тарновецька, скажи, що ти в нормі, — насторожено озвався світлий.

Дівчина витратила ще кілька секунд на те, щоби відновити дихання й заповзти на стілець. Еверест схрестив руки на грудях і похмуро вдивлявся в екран.

— Я в нормі, — шепнула Варта, вмикаючи мікрофон і камеру. — Сподіваюся, це подіє. Бо відчуття так собі.

— Чорт, треба було таки змусити тебе експериментувати з чаєм, — алхімік спохмурнів ще більше.

— Ти вже двічі сказав «чорт» за цю розмову! Мій поганий вплив? — спробувала віджартуватися Варта. — У вас гулянка. Здалися тобі експерименти по скайпу?

— Коли звертаються по допомогу, я здатен пропустити задля цього кілька тостів, — стенув плечима Еверест. — Тарновецька, напиши завтра, чи все минулося. Бо якщо ні, я тобі пошукаю допомогу. Посередній алхімік згодиться, — світлий кивнув на прощання й вимкнувся.

Варта кілька хвилин прислухалася до себе й силкувалася зрозуміти, чи вузол зник, проте наразі ниття між її ребрами заважало визначити будь‑що. Урешті дівчина встигла подрімати й випити три чашки зеленого чаю, перш ніж годинник у вітальні почав страшенно гучно вибивати північ.

— Я ще пригадаю це тобі, містере Все Гаразд, — пробурмотіла Варта до екрана телефона, що не приніс жодної звістки від Златана. Тоді накинула кардиган і вибігла в темний коридор.

Нічна прогулянка до відьом видалася їй кращою ідеєю, ніж довге і бездіяльне очікування того, що Його Зайнята Величність Богумін подасть звістку.

* * *

— Тільки не ти-и… — простогнала Варта.

— От навзаєм, навзаєм, — похмуро видав темний, який зустрів її просто біля дверей, нашорошений і розпашілий — зовсім як і вдень, коли намагався віднадити шукати жертву біля університету.

Дівчина хотіла наростити довкола себе щити, що їх уперто опанувала останні тижні, проте зараз вони не менш уперто відмовлялися «ввімкнутись».

— Я поспішаю, — відказала чаклунка.

— Та я вже помітив, що ти нарвана. Тільки в мене посилка. Для Аґатки Тарновецької, — хлопець простягнув дівчині папірець, поплямлений чимось темним.

Вона вловила ауру цяток крові ще швидше, ніж пучки торкнулися їх. Кров була Златанова. Урешті, ніхто, крім нього, не мав би знати їхню адресу…

— Хто це передав? — Варта спідлоба зиркнула на темного, намагаючись не піддаватися паніці. — І де його самого чорти носять?

Чаклун швидко‑швидко кліпав, маючи водночас розгублений і ошелешений вигляд, мовби сам щойно пригадав, що сталося. Він стиснув губи на мить, тоді ляснув себе широкою долонею по чолу й вигукнув:

— Дья… дьяблова задниця, та він же спливає кров’ю там!

* * *

Варта давно не бігала так швидко. Яскраві вікна й золотаві ліхтарі, безмірно радісні люди, гладенька бруківка, сухе повітря. Східці зі слизькими перилами. Поворот, ще поворот. Перестрибнути п’ять сходинок… Темний, що приніс папірець, біг попереду, і Варта ледь встигала за його широкими кроками.

«Це брехня. Це брехня. Це помилка», — цокотіло всередині.

Вона почувалася бомбою, що ось‑ось вибухне.

Златан не міг постраждати. Златан — досвідчений маг. Онук судді. Вартовий, трясця Конгломерату!

Проте темний, який прийшов до неї, сказав, що Златан спливає кров’ю. Просто зараз. Що він помирає. Від ран. Просто зараз. Що на нього напали. Варта повинна була розпитати, як-коли-чому… і хто на нього напав. І як там опинився цей нахабний маг. І якого біса він не допоміг, а рвонув до неї. Все мало надто дивний вигляд.

Розуміла, що, можливо, це пастка. Але ніхто не знав їхньої адреси. Але кров на записці була Златановою — аура не бреше.

Цок-цок-цок.

Дрібна бруківка. Трамвайна колія. Повний галасу паб зі столиками, які перегороджують тротуар. Удень усе це здавалося таким чарівним! Тепер же Варту дратували і вузькі вулиці, і туристи, і рівнесенька бруківка, на якій було надто легко послизнутися й загриміти на землю.

Цок-цок-цок.

Вона на ходу клацала на номер Златана в телефоні. Ніхто не відповідав. Темрява ковтала рештки врівноваженості. У горлі студнем стояла нудота.

— Тут поруч! — маг звернув крізь круглу арку в занедбаний двір.

Ліворуч по іржавій решітці, яка аркою вигиналася й вела аж за ріг дому, вився виноград. Праворуч сходи підіймалися до невеликої тераси. Ні душі.

— Ну… він був ось де, — повідомив маг, різко спинившись у кінці двору, перед темними поночі, притоптаними клумбами.

Варта ступила вперед, боячись побачити Златана і водночас сподіваючись, що він там. Нехай поранений, аби тільки живий…

— Де?! — дівчина впала на коліна і занурила руки в траву. — Ну де ж?..

— Був тут, — повільно повторив чеський темний, присідаючи поруч. — Точно був. На мене найшло щось… Усе з голови вилетіло. Тричі клятий Богумін!

— Гаразд, — Варта шумно зітхнула. Дихання від нервів та бігу зовсім збилося. — Гара-азд… — вона рішуче повернулась до чаклуна. — Розповідай мені все. Швидко.

Почувалася шалено злою і водночас радісною. Адже відомо: мертві не ходять. А його тут немає. Також тут немає ні людської швидкої, ні поліції, ні взагалі жодної душі. Отже, клятий чех деінде. І здатен рухатися сам.

— Та живу я поруч, — відказав темний, який здавався не менш шокованим за саму Варту. Його пальці наполегливо шаруділи в траві. — Вішав білизну й відчув світлячі аури, тож зацікавився. Вони в мене під носом не часто шмигають таким стадом, ще й удень якась оказія в алхіміків сталася… Коли вже підходив, то помітив групу їхніх: з арки рвонули. Вони геть — я всередину. Отут лежав Златан. Мав кепський вигляд. Я хотів покликати відьму-цілительку — сусідку мою. Але наш півтруп натомість наказав це занести тобі, і… — темний затнувся. — І провалля в голові до бісової тітки. Наступне — стою в тебе на порозі і знаю тільки, що мушу віддати той папірець. А тоді мене мовби пробило! Після твоїх слів пригадав усе… Що за чортівня? Його суддівські вимахони знову?

— Світляки, кажеш… — Варта повільно підвелась і обтрусила коліна від трави, що налипла на джинси. — Слухай, ти тут усе знаєш, так?

Маг кивнув.

— Тоді веди мене до глави світлих.

— Ой, не вимахуйся. Алан тут точно ні до чого, він у нас…

Новий знайомець не договорив, бо Варта приставила йому павутину до горла і змусила її застигнути лезом, яке дрібно тремтіло, розливаючи крижане світіння.

— Веди, — наказала тихо.

Маг подивився на неї з викликом і рвучко звівся на ноги, ігноруючи павутину, що черкнула пройму його футболки.

— Зрозумів. Ти вважаєш себе достобіса крутою… і що зробиш? Скажеш, що вбили твого друга, але його труп за кілька хвилин повіявся геть? Головний світляк іще адекватний, але його компанія — ні. З ними розмови не вийде.

— Я не буду говорити, — Варта розсіяла павутину, але ошаліла усмішка вже шарпала її губи, як і темрява, яка рвалася зсередини неконтрольованим бажанням зруйнувати щось. — Я влаштую їм локальний кінець світу. А в процесі хтось та й заговорить.

Праворуч, у тіні виноградних лоз, захрускотіли гілки й прошурхотіли кроки, приглушені травою.

— Приблизно це я й очікував почути, — стримано гмикнув новоприбулий, — дуже нехороша темна…

* * *

Голос Златана, мовби спусковий гачок, умить позбавив Варту всієї напруги. Маг вийшов із тіні виноградника під стіною, як примара, і виступив у тьмяне світло єдиного у дворі ліхтаря. Дівчина негайно впевнилася, що страшних ран — принаймні видимих — немає. Злість шарпнула зсередини, кулаки машинально стиснулись.

— Скажи щось, що стримає мене від бажання розбити тобі пику, виродку, — прошипіла вона, стрімко наближаючись до чеха.

— Що за диявольська проява? — темний теж підійшов, ховаючи руки в кишені. — То ти тут помираєш, то там гуляєш уже? Ефектної появи забажав?.. З приїздом, трясця!

— Усе гаразд, Бурштине, — Златан спокійно подивився на нього. — Усе тепер добре. Варто, зажди, будь ласка.

Він дістав із кишені темну рукавицю з тонкої шкіри і звичним рухом просунув пальці всередину.

Негайно чаклунка відчула знайоме завихрення часу. Коли весь світ стає туманним і непевним. Коли повітря клекоче, мов водне плесо, об яке розбивається град. Незрима аура онука судді без вітру зірвала вгору його кучері, пробіглася по траві і квітах довкола, пригинаючи їх, і змусила Варту заціпеніти. Ніби в неї нічого за плечима немає — ні сили, ні вмінь. Нічого супроти суддівського закляття.

Чех обережно оминув її, зробив іще один повільний крок у бік темного чаклуна і опустив руку йому на плече. Довкола все задзвеніло, мовби водночас прокинулися сотні маленьких будильників. На Златановій простягнутій руці проступили вени.

— Ти все зробив правильно. Та поки що не вплутуйся. Іди додому, друже мій, і вранці не згадуй про цю пригоду. Іменем суду наказую тобі…

Темний у відповідь кивнув і повільно, мовби захмелілий, почвалав геть.

Час прийшов до тями і рвонув уперед. Варта стояла мовчки, дивлячись у спину Златанові, котрий стежив за Бурштином, — той уже перетнув подвір’я і вийшов з арки, навіть не зиркнувши в їхній бік. На мить чаклунка замружила очі. Коли розплющила їх, чех досі стояв нерухомо.

Сила, що тиснула непомірним пресом, розвіялась.

Натомість прийшло усвідомлення й роздратування. Скільки хвилин вона бігла сюди? П’ять‑шість? Скільки хвилин думала, що з ним сталося щось страшне? Скільки ще разів доведеться переживати це?

«Опануй себе, Вартова», — нагадав внутрішній голос.

— Ми йдемо додому, Златане, — промовила Варта здушено, мовби в горлі застрягло щось шорстке. — Годі з мене подій на сьогодні.

— Сьогодні тільки розпочалося, якщо бути точним, — чех швидко зиркнув на дорогий годинник на зап’ясті.

— Ой, заткнися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Серце священне

— Я промовчу про те, що до мене посеред ночі ввалився незнайомий маг і заявив, наче ти мало не вмер на його очах, — хрипко мовила Варта. — Але як щодо нашої домовленості?

— Я тобі ні слова брехні не сказав, — відрізав Златан.

Чаклунці здавалося, що напруга між ними — матеріальна. Що вона бряжчить від кожного слова.

— Так. Я помітила, — вона з розгону примостила перед другом чашку з холодною водою, розплескавши її по столу. — Ти взагалі ні слова не сказав і рвонув утілювати свої вигадливі плани!

Маг утомлено втупився в напівпорожню чашку.

— Ти спала, Варто. Думаєш, я мав у планах на день сутичку зі світлими, які вбили мою тінь?

— То це тінь була-а! — застогнала чаклунка. — Та щоб тебе шляк трафив, чеське ти одоробло!

— Що-що, перепрошую? — маг сперся рукою на сусіднє крісло і розвернувся до Варти, ніби готувався відбити атаку.

— А нічого доброго! — чаклунка сіла поруч і вимогливо зазирнула в Златанові примружені очі. — Давай. Розповідай!

Чех сьорбнув води.

— Що розповідати… До бібліотеки я пішов. У закритий відділ зі стародруками. От і вирішив тебе не будити, — в його погляді майнув осуд. — Шукав інформацію про артефакти. Список книг на майбутнє віддав тіні й хотів відправити до тебе, сподіваючись, що моя нехороша темна вже пережила наслідки вчорашньої гулянки та готова до бурхливої діяльності… — Златан усміхнувся, але не зустрів усмішки у відповідь, тому продовжив швидко: — Тоді помітив, що за мною стежать. Сховав власну ауру — і «хвіст» наївно потягнувся за тінню…

— То тінь вирішила піддатися світлякам? Щоби її «вбили»?

— Вочевидь. Знаєш, коли твій суперник думає, що ти при смерті, він може багато корисного вибовкати… — відповів Златан із жорсткою усмішкою, яка запевнила Варту, що чех точно переживав таку ситуацію раніше. — Коли я сам дістався того двору, то світлі вже вшилися. Вони, мабуть, і не зрозуміли, що напали не на мене. У більшості магів немає таких сильних тіней… Аж тут — ви з Бурштином. От кого я не чекав побачити!

— Дякую, я теж не чекала, що він привалить до мене під двері й заявить, що ти спливаєш кров’ю…

— Це все тінь. Вона наслала туман, аби Бурштин просто передав тобі список книг, але він зміг пересилити навіяне — магія тіні надто слабка.

— Отже, твоє альтер еґо видало випадковому магові нашу адресу та список таємної літератури? — нашорошилася Варта. — Ще б ключі від дому йому віддав!

— Годі вже на мені зриватися, — втомлено відповів маг. — Тінь має певну свободу, і так завжди буде. Щодо Бурштина, то це не випадковий маг. Він вартий довіри більше за всіх, кого я тут знаю.

— У мене виникає відчуття, що ти всіх усюди знаєш. А тепер десь є зграя світлих, які думають, що вбили тебе. Коли вони дізнаються, що промахнулися, то можуть спробувати завершити своє завдання, — Варті на мить здалося, ніби вона провалюється кудись і поруч уже немає ні Златана, ні темряви в крихітній кухні. Тільки довге-довге падіння.

Рука чеха накрила її долоню вчасно, щоб повернути відчуття реальності.

— Думаю, тут постарався шановний Желібор. Це ж він особливо переймається тим, що Вартові — темні.

— Він у курсі твоєї сили. Пересічні світлі не змогли би перемогти того, хто ледь не став новим суддею.

— Безперечно, — Златан клацнув пальцями. — Можливо, їх прислали, щоби перевірити мою силу. Або травмувати достатньо й вивести з гри на якийсь час.

— У мене, здається, розвивається алергія на слово «гра». Та й тут не збігається дещо, — зауважила чаклунка, згадуючи зустріч із Бертоком. — Желібор знає, що його посаду пропонували тобі. Тому мав би усвідомлювати: щойно ти отримаєш місце Вартового, йому спокійніше житиметься.

— Можливо, його неприязнь до темних більша, ніж страх за власне місце. Та і я офіційно відмовився від суддівства. А після битви нічого атаками шпурлятися… — Златан слабко всміхнувся й пішов до плити. — Чай будеш?

— Буду.

Плита клацнула, над конфоркою затанцювали сині вогники газу. Однією рукою чех тримав чайник під струменем води, а іншою перебирав коробочки, які ще вчора приніс із супермаркету.

— Лаванда чи лимон? — пробурмотів він напрочуд безтурботно, а тоді обережно дістав з полички смугасті чашки, які теж придбав напередодні.

— Лимон… Слухай, а тобі не влетить за оце «Іменем суду наказую…»? — спитала Варта, на яку чехова безтурботність поки ще не поширилась. — У Львові ти уникав суддівської магії, щоби не видати себе.

— Бурштин на мене не донесе. Та й це всього лише магія, — Златан мигцем озирнувся через плече і клацнув накривкою чайника. — Потужна і доволі таємна, так. Але магія. Яку я чесно вивчав останні десять років. Наче немає законних причин заборонити мені її використання. Хоча статусні рукавички доведеться здати. Ну й гаразд, я собі вичеплю нові на чорному ринку… То ти вже не злишся, нехороша?

— Майже, — наморщила лоба Варта. — Та щоб тому Бурштинові язик відсох, скільки він паніки зчинив…

— Гей-гей, обережніше зі словами, — розсміявся хлопець. — Він нам ще знадобиться.

— На біса? — спохмурніла чаклунка. — Він так причепився до мене сьогодні в центрі, що ледь утекла. А коли побачила його ввечері просто в тебе під дверима!..

— Я тебе тільки прошу: не розбий йому носа під час наступної зустрічі. Він може бути скільки завгодно нарваним, але, попри це, Амброжек-Бурштин — глава празьких темних.

* * *

Наступного дня чаклунка знову прокинулася по обіді. Златан повідомив, що йому конче треба зустрітися з представниками чеської фракції, і повіявся кудись. Обіцяв повернутися до вечора, щоб зануритися в пошуки: попереду майоріли тривалі посиденьки в бібліотеці.

Фіолетово-вишневий синець під ребрами здавався страхітливим, але, на щастя, вузол усередині зник. Тому Варта черкнула Еверестові короткий звіт про свій стан і подяку за допомогу. Про всяк випадок додала, що поставить йому каву, коли повернеться. Але світлий відказав, що не п’є її, ніби ігнорував той факт, що всі справи у Львові вирішують «на каві», навіть якщо нею там і не пахне.

Варта осміхнулася на таку відповідь, нагадала собі, що часом зрозуміти світляків — це безнадійний задум, і вирішила засісти за пошту. Уранці вона отримала від спікера вагон мейлів з інформацією про склад суду, всі фракції, чинний статут та ще море документів, які пан Іренеуш наполегливо рекомендував проглянути, задля чого він навіть зателефонував. Ще поляк наполегливо просив називати його «Іреком», але Варта поки що ігнорувала це прохання, бо її завжди насторожували люди, які впадали у фамільярність після першої ж зустрічі.

— Пане Іренеуше, а які подальші плани Конгломерату? — спитала дівчина, вислухавши телефонні настанови спікера.

— Ми працюємо цілодобово, — бадьоро запевнив той. — Чеська фракція має перевірити певні варіанти в цих краях, а мої колеги з Польщі вже збирають делегацію до середньоазійців. Хоча, між нами кажучи, вони плюють на східних сусідів так, що я переймаюся виживанням послів. Але наш суддя не спиниться, доки не здобуде лобі у вас. Необачно забувати, панянко Аґато, що ви — уроджена полька, хоч і відхрещуєтеся від цього.

— Я така ж полька, як ви — світляк. Делегати дадуть собі раду? — Варта пригадала «пануся Емека» й подумки побажала йому успішної поїздки до середньоазійців, хоча за інших умов вона б воліла, аби вони його закатрупили.

— Ми маємо на меті обмін із вашими сусідами, якщо артефакти в них, — вів далі спікер. — У чеських світлих алхіміків повинен зберігатися цінний об’єкт роботи одного з середньоазійських майстрів. Якщо повернемо його до рідних країв, там оцінять наш жест.

— Чесно кажучи, пане Іренеуше, я не думаю, що наші сусіди здатні оцінити який-небудь жест, окрім середнього пальця, — хмикнула дівчина.

Спікер зареготав.

— Браво, браво, Аґато Станіславівно! Бачу, нам буде дуже кльово працювати разом!..

Одразу ж після Іренеуша Варті зателефонував чеський правлінець, який назвався Карелом Дворжаком. Дівчина пригадувала його з дня засідання: саме цей маг перед усіма заявив про зникнення артефактів. Вона сподівалася, що цього разу у Дворжака кращі новини, проте чех хіба що доброзичливіше, ніж на засіданні, заливався про те, яких зусиль докладе фракція, щоб задовольнити Вартових і виправити ситуацію.

— Сподіваюся, ми зможемо порозумітися з вами та молодим Богуміном, — додав він після тиради про те, що задля пошуку артефактів фракція згодна розібрати Карлів міст по каменюці й зібрати його наново.

— Це треба обговорювати з молодим Богуміном також, — дівчина пригадала про Златанові ранкові справи й спитала: — Ви вже зустрічалися сьогодні?

— Ми не контактували від дня засідання, — спокійно відказав темний. — Але цінуємо змогу натомість поспілкуватися з вами. Пряма спадкоємиця Станіслава та Амалії Тарновецьких. Страшно уявити, наскільки могутня магія дала вам другий шанс на життя…

— Якщо ви про колишнього главу, то він не дуже турбувався про добробут Вартових чи моє життя, — відповіла чаклунка, роздратована черговою брехнею Златана, який уранці бадьоро повідомив про зустріч із чехами.

— Розумію. Та прийміть пораду від доброзичливця: краще втримуватися від надто різких заяв про тих, хто стоїть — чи раніше стояв — вище за вас. Це можуть трактувати неоднозначно. При владі нікому не вдається залишитися безгрішним… — маг затнувся. — Але нові часи — нові люди. Ми цілковито за зміни. Про зміни, до речі: можемо запропонувати вам як, не побоюся цього слова, унікальній чаклунці хорошу роботу в Чехії. У разі, якщо ініціацію відтермінують.

— Сподіватимусь, що цього не станеться.

— Безумовно, так. Але ви — доросла жінка й повинні розуміти, як важливо мати запасний варіант. А чеська фракція у співпраці зацікавлена.

* * *

— І як минула зустріч? — спитала дівчина у Златана ввечері.

— Чудово, — відказав той з ентузіазмом і змінив тему. — А ти як — готова до бібліотечних пригод?

Варта зітхнула й подивилася в обличчя друга, яке випромінювало впевненість. Ніщо не видавало брехні.

«Можливо, він зустрічався з кимось іншим, фракція — то не лише Дворжак, — шепнув внутрішній голос. — А якщо Златан бреше, то шанс дізнатися про це ще випаде. Нікуди вам одне від одного не дітися».

Усе гаразд, Вартова.

* * *

— Ти певен, що тут можна перебувати? — Варта сторожко озирнулася. Здавалося, що скрип паркету після кожного кроку чутно аж надвір. Ілюзія шуму розповзалася в надмірній тиші. Розкішні дерев’яні шафи в два поверхи і високі розписні стелі, всипані пильними поглядами правителів минулого та святих — барокова бібліотека зачаровувала. Однак потреба потрапити туди серед ночі, оминувши людську охорону й сигналізацію, видалася Варті ризикованою справою.

— Сприймай це як екскурсію. Сюди вдень водять екскурсії, — відповів Златан, діловито вивчаючи палітурки книг, схожі одна на одну — важкі, темні й потерті. Він приховав своє справжнє єство світлячою аурою: магія, яку Варта хотіла вивчити, проте наразі зосереджувалася на опануванні щитів.

— Більше нагадує злісне порушення законів магів і людей… — бурмотіла дівчина, поки проходила повз шафи в пошуках конкретних назв.

— Маги постійно порушують закони людей, — відказав Златан. — Інакше навряд чи їм вдалося би зберегти недоторканним фонд, з якого нам виплачуватимуть зарплату. Чи вписувати в податкові звіти вагони зілля, замовленого у відьом, збут давніх скарбів і бізнес алхімічних родин… Я вже мовчу про страти маніяків‑убивць, котрі злетіли з котушок. Суддівська робота не вписується в поняття людського правосуддя.

— Ти бачив їх? Маніяків‑убивць? — уточнила Варта й присіла біля нижньої полиці, щоби прочитати назви на корінцях.

— Так. Якось ми кілька місяців провели в пошуках одного зірваного, теж чеха — тому дід за ним і відправився. Але то було в Данії. Тамтешній суддя ледь не загинув… А ось і наступна серія, — чех вдоволено стягнув з полиці важкий фоліант, зліз із драбини, приставленої до шафи, і обережно опустив знахідку на стілець поруч.

Він притиснув указівний палець до палітурки. Тонка срібна павутина розбіглась навсібіч, вивільняючи справжній вигляд прихованої від людського ока книги. Літери на обкладинці змінились і зблиснули «Історією артефактів, записаною для засідань вельми поважного суду».

— Не дуже приємно все це звучить, — констатувала Варта після того, як пробігла поглядом і сфотографувала розділи, що стосувалися таємничих утрачених артефактів. — Хоча наче можна створити нові — на заміну пошкодженим чи втраченим. Проте поки вони наситяться магією, мине багато років. А Вартові, котрі торкнулися аномальної сили й заявили про свої права, але не пройшли ритуал посвячення… Гара-азд, якщо вірити цій книзі, то ми згоратимемо, «доки могутність древніх не визнає нас». Не могли вони написати чіткіше?.. Стій-стій, падлюко, тож виходить, я могла б собі цілком безпечно жити, якби не дізналася, що я — Вартова?

— Усе почалося, коли до тебе повернулися спогади, а заразом і вміння протидіяти енергії, проти якої не міг встояти навіть глава, — Златан нахилився над книгою дуже низько, майже торкаючись сторінок горбатим носом. — Ну і я тоді її незле так перебрав. Такі потрясіння — чудовий поштовх до пробудження істинної сили Вартових іще до офіційного ритуалу. Проте не думаю, що ми в прямому сенсі згоримо. Прецедентів не пригадую. Смерть від підступів світляків загрожує нам значно більше.

— Красно дякую. Не дуже мені хочеться ставати відьмою на багатті ні за що. Ну хоч картинки красиві, — Варта провела пальцями по вицвілій ілюстрації.

Чаша, інкрустована барвистими каменями, була помпезною, дорогою і трохи кітчевою — наче Дольче й Ґаббана вирішили взятися за дизайн посуду, але кінцевим варіантом артефакта стала китайська репліка. Кинджал біля неї не поступався красою й пістрявістю. Їхнє поєднання наштовхувало на думку, що посвята потребуватиме крові, порізів і всіх тих архаїчних деталей, про які Варта читала в дитячих книжечках, котрі польські тітки передавали їй на дні народження.

Чаклунка натужно підняла книгу і вибралася на дерев’яну драбину, щоби поставити фоліант на місце.

Поруч шурхнуло. Сторінки розгорнутих книг залопотіли. Потужний спалах різонув по очах, а тоді — по руці.

Атака, що вдарила з правого боку, прошила долоню наскрізь, мов постріл. Варта не стамувала крику. Вчепилась іншою рукою в драбину, щоб утриматися й не впасти чого доброго з балкона, який оперізував увесь зал. Другий імпульс, легкий, ніби подув вітру, промайнув залом, і — що б це не було, воно зняло Златанову ілюзорну ауру світлого так легко, як ніж знімає шкірку яблука.

Чех переметнувся через поруччя і спустився драбиною. У темряві бібліотеки спалахнуло світло, вихоплюючи важкі дерев’яні двері й новоприбулого на порозі.

— Двоє темних. У наших стінах. Рідкісне нахабство після того, що вчинили ваші соратники, — світляк, який рухався до них, прийшов один. — Дозвольте зауважити, що вхід заборонено. З нагоди пограбування алхіміків, яке здійснила пітьмава братія, ми змінили правила доступу, і, з огляду на цінність тутешніх документів, за порушення мені дозволено застосовувати найвищу міру покарання.

— Чекай, зараз я застосую її до тебе, — Златан блискавично оцінив поранення Варти і пішов уперед, видобуваючи з кишені джинсів рукавички. Аура його двигтіла від злості. — Відколи це в Клементінумі так вітають поважних гостей?

— Відтоді як вони незаконно проникають до сховища, — на світлого Златанова бравада враження не справила.

Чаклунка помітила, як золоті щити пробігли, закриваючи онука судді від можливої атаки. Сама вона затиснула руку, щоби спинити кровотечу. Рана була крихітною на вигляд. Проте червоне заливало світлу футболку, і джинси, і пальці. Біль пульсував, розкочуючись хвилями з кожним ударом серця, яке мовби сказилося. Щити не слухались узагалі.

— Це лише рука… — шепнула Варта до себе. — Це лише рука. Сконцентруйся. Гірше бувало.

— Панове порушники, — озвався тим часом світляк. — Ідете зі мною без вибриків. Або я скористаюся своїми повноваженнями, і вас звідси винесуть просто до моргу. Це перше й останнє попередження.

— Ми скористалися своїм правом перебувати тут згідно з дозволом суду, — відповів Златан владно, ігноруючи погрозу. Варта кинула погляд на нього і зрозуміла, що, зненацька опанований внутрішньою темрявою, він так само вперто ігнорував би й цунамі, що рухається на нього.

Щось було не так. У його аурі двигтіло забагато сили.

— Якщо суд вважає, що може втручатися в справи Клементінуму після того, як пітьмаки здобули більшість, тоді нам мали б надіслати офіційний запит, — світляк задер голову, наче шукав угорі плакат із відповідним надписом.

— Вам надіслали офіційний запит. Від імені Богуміна, — цвиркнув Златан і стишив голос: — З дороги, світляче. Погрози мені дорого коштують.

— Шкода, але я не пригадую вашого звернення, — святенник схилив голову набік. — Так само мені нічого не повідомляв шановний суддя Желібор.

— Сумніваюся, що запити довіряють затверджувати простим охоронцям.

— Я не простий охоронець. Та не зміг ігнорувати таке нахабне проникнення…

Не встиг він договорити, як Варта вловила плетиво павутини довкола і ледь устигла кинути хоч якийсь спротив. Пальці пораненої правої руки нили й гули. Атака наткнулася на її павутину і розсіялась, викресавши жмут іскор, але вона витягнула багато сил, як і кров, що витікала з рани.

Суперник трапився сильний.

Златан різко шарпнув пальцями, вдаривши у відповідь.

Світлий відступив, заточився і ледь не впав на спину.

Златан шепнув щось і атакував знову. Цього разу жаска хвиля зачепила великий старовинний глобус і шпурнула його до стіни.

Охоронець, вочевидь, помітив, що суперник має захист. Проте, замість спинитися, він кинувся на Варту. Атака прошкварчала повз її вухо, звихрюючи волосся. Світлий промазав не сильно.

— Златане! — крикнула чаклунка, вловлюючи, як його сила вихором виростає довкола й сягає небезпечних масштабів. — Златане, стримуйся!

Проте хвиля таки вирвалася й шарпнула на підлогу її саму. Книги посипалися з полиць. Стелажі і шафи небезпечно задрижали. Тонко задзвеніло скло. Хрускіт і хрип заповнили повітря.

Атаки світлого зрикошетили від щитів Златана. Хвиля прокотилася залом.

Зблиснуло.

Варті здалося, що її крик перейшов у зойк на найвищій ноті. І розтанув. Суцільна тиша згасила всі-всі звуки. Відчуття падіння залишилось.

Тишу зламав м’який шурхіт одягу і скрип паркету.

Світлий важко повалився на підлогу. Довкола нього рівчаки крові розтікались у всі боки — надто швидко як для легкого поранення.

Десь далеко задзвеніла сигналізація. Варті заклало вуха. Мовби незрима тінь зависла над нею і затулила їх долонями. Двигтіння влягалося. Довкола хрускотіло скло. Книги повипадали з полиць, повідкривалися й зашелестіли, як зграя перелітних птахів.

Златан дивився на свої руки кілька секунд. Потім здригнувся й повернувся до чаклунки:

— Догрався, чорти б його… Ходімо. Тобі потрібне зцілення. Зараз сюди охорони набіжить…

— Що це було?! — видихнула Варта, підводячись. Бічним зором вона побачила калюжу крові на підлозі й зрозуміла все без слів.

— Атаки зрикошетили. Мене погребло. Світлому вже не допоможеш. Ходи давай.

— Я питаю: що з тобою було? Я думала, тут усе вибухне. На кілька секунд…

Златанові очі небезпечно блиснули.

— Ти чудово знаєш, що це. Надто глибоке занурення. Межа. І — зрив. Питання вичерпані?

Варта ковтнула слину. Вона справді знала, що буває з темними. От тільки клятий чех мав забагато сил, аби дозволяти собі зриви. І під час Гри — навіть у найбільш ризиковані миті — не дозволяв.

Дівчина повільно підвелася. Рука ще пульсувала. Ноги підкошувалися. Маг спробував на ній «скасування болю», проте чи то суддівське вміння йому не скорилося, чи то рана була надто неприємною, та Варта не відчула полегшення. Вони покинули бібліотеку раніше, ніж прибули світлі чи людська охорона. Чаклунка сподівалася, що маги будуть першими, інакше тутешнім правлінцям додасться роботи з тим, щоби стерти з людської свідомості історію про труп у музеї.

…— Ти вибачиш мені? — спитав Златан потім, удома, обв’язуючи руку Варти бинтами, під які він спершу намастив відьомської мазі, що смерділа, як зіпсований суп. — Я не помітив його вчасно. Дозволив тебе поранити. Це спрацювало, наче каталізатор. Сам не відчув, як перехилився за межу. Проблем додасться…

— Ми обоє не помітили його. Поза тим, я не суддя, щоби вибачати чи карати, — Варта подивилася на перев’язану долоню, а тоді стиснула здоровою рукою зап’ястя Златана так сильно, як змогла. — Але я забороняю тобі втрачати контроль. Чув?

— Чув, — видихнув він і рвучко поцілував Варту в чоло.

* * *

— Це був самозахист, — упевнено відповів чех.

— Це був самозахист, — підтвердила Варта. — Його атаки взагалі зрикошетили від Златанових щитів.

— Це було дуже невчасно, — суддя Фелікс помасажував чоло і твердим поглядом пришпилив обох магів до місця. — Світлі з Клементінуму вперлися, що суддя Желібор мав би їх попередити про ваш візит, що ніякого запиту вони не отримували і що ви проникли до них незаконно. Ще й уночі! Мали б совість і йшли, як усі нормальні… Та які з вас нормальні!

Проблиски емоцій на завжди вилощено‑холодному лиці судді будили у Варти підозри, що тепер усе справді зле.

— Ми пішли вночі, щоб не мати додаткового клопоту з людьми, які працюють там удень. Запит я подав. З паперами все гаразд, — Златан схрестив руки на грудях, готуючись до наступного випаду австрійця, котрого, як цілком незацікавлену сторону, призначили розглянути трагічний випадок у бібліотеці. Чеха вельми втішило, що суд ухвалив таке рішення, бо за інших умов їм довелось би спілкуватися з Желібором.

— Так, я перевірив це, — погодився суддя холодно. — Ми будемо з’ясовувати, чому світлий чинив вам такий свавільний опір.

— Опір? — перепитав Златан. — Та мене заледве врятував щит. Той охоронець прострелив руку Варти. Першою ж атакою, без попередження. Він намірявся продовжувати, коли помітив, що не може пробитися до мене… Ми зранку їздили в лікарню накладати їй шви, коли рана трохи затягнулася від зілля.

— Охоронець згадував про крадіжку, — втрутилася чаклунка. — Мовляв, тутешні темні викрали щось у світлих. Тому працівники Клементінуму зробили правила суворішими…

— Ми будемо з’ясовувати обставини, — повторив Фелікс монотонно, мовби слухав виправдання вдесяте. — Але, Златане, скажи мені відверто. Не для протоколу. Навіщо ти сам піддався на провокацію? Чому не наклав ті ж трійчасті пута? Наскільки я пригадую, в тебе немає з цим проблем…

— Я втратив контроль, — видихнув чех.

Суддя наморщив чоло й роззирнувся, мовби навіть у його готельному номері могли ховатися небажані спостерігачі.

— Ти ж розумієш, що це неприпустимо? — хрипко додав він. — Якби ще дуель, то хай. Але отакий зрив — не зараз! Не тоді, коли ваша позиція непевна. Світлі вчепляться за будь‑яку причину зіпсувати все, коли вони вже втратили стільки позицій після Гри.

— Такого більше не станеться, — запевнила Варта, усвідомлюючи, наскільки невагомі ці слова.

— Я щиро на це сподіваюся, — похмуро кивнув суддя Фелікс. — Сім’я загиблого — одна з найвпливовіших у цих краях.

— Моя теж, — відрізав Златан.

— А про одного з родичів покійного я чув таке, що волосся дибки стає. Він чи не найсильніший тутешній маг, який робить усе, що йому заманеться, і, на біду, балотується на посаду глави. Тож не грай з вогнем, Богуміне. У тебе, наскільки мені відомо, немає могутніх братів чи сестер.

— Що так, то так. Самотній, як билинка, — кисло всміхнувся чех. — Нікому буде й до кровної помсти вдатися в разі чого.

Проте суддя тільки сильніше спохмурнів після цих слів.

* * *

— У мене таке відчуття, наче ми просто навмання тицяємо пальцями у всі діри цієї справи і покладаємося на везіння, — поскаржилася Варта, сьорбаючи смузі, де льоду було більше, ніж обіцяних фруктів. — Та ще випадково вбиваємо світляків, або вони намагаються вбити нас. Здається, хтось постав проти самої ідеї існування Вартових.

Після зустрічі з суддею Феліксом навалилося таке виснаження, наче австріяк мимоволі поживився всіма їхніми силами. Хоча Златан видавався бадьорим, як і зазвичай, тому Варта вирішила, що слабкість долає лише її.

— Тобі не здається, — Златан сперся обома руками на бірюзовий стіл, що оперізував зал кав’ярні і дозволяв сидіти, мов у вітрині, та дивитися на перехожих, які поспішали кудись, пірнаючи в острівці тіні. — Але в мене є кілька ідей.

— Якими ти, звісно, поділишся зі мною вже тоді, коли зробиш усе сам, — відказала дівчина, пригадуючи схильність чеха до самовбивчої самодіяльності.

— Ні. Годі вже, — Златан наморщив чоло. — Насамперед, підемо на збори темних. Хочу, щоб Амброз Бурштинович та його компанія допомогли нам у пошуках. Я схильний довіритися місцевим темним під керівництвом їхнього глави.

— У них свої проблеми… — зазначила дівчина. — Я чула від того твого Бурштиновича.

— Так? Мені він про це не казав. Ну, ще краще: ми зможемо допомогти їм, а вони нам.

— Я проти. Тільки змарнуємо час. Якщо чеському судді важливо, аби ми не знайшли артефакти, то чим нам допоможе збіговисько молоді?

Златан нахилився до Вартиної склянки й сьорбнув смузі.

— Не треба переоцінювати Желібора, — шепнув він, сторожко нахиляючись до чаклунчиного вуха. — Розумієш, артефакти — це ж не просто якась випадкова ложка, яку можна запхати під подушку. Важко їх заникати так, щоби про це ніхто не дізнався. Я вірю в роботу локального сарафанного радіо. До всього, має бути якась примітна аура…

— Востаннє ці кляті артефакти бачили кількадесят років тому. Як можна розпізнати ауру, про яку ні в кого немає жодного уявлення?

— Щодо «ні в кого» я б не казав так категорично: є хранителі. Бурштин мусить знати їх.

— А Желібор що — не мусить?

— Желібор, за останньою інфою, вгамовує Клементінум і водночас строчить супровідні листи польській делегації, яка їде до Середньоазу. Зіграємо на випередження. А мати на своєму боці тутешніх темних не зайве, — по-змовницьки додав Златан. — Поза тим, у мене є трохи справ.

— Яких, наприклад? — Варту шпигнув холод, і неприємні відчуття всередині обернулися цілком відчутним болем.

— Зустріч із Бертоком. Він хотів щось обговорити… Не можу ігнорувати — сама розумієш, — маг занурив пальці в кучері, силкуючись їх пригладити, і скосив погляд на дівчину. — Що, хочеш зі мною? Закладаюся, ми підемо до якоїсь підозрілої ресторації. Шановний суддя сам не свій, якщо під час візиту до Праги не встигає напхатися тутешніми ковбасками.

— Ні, — заперечила Варта. — Думаю, твій дядько покликав би мене сам, якби мав таке бажання.

— Так, він прихильник гарненьких молодих чаклунок і ні краплі не визнає їхньої ролі в політиці… Загалом, я швидко звільнюсь. Увечері обіцяю посиденьки на набережній. Ти, я і жовті пінгвінчики.

— Які ще пінгвінчики?

— Це інсталяція така. Над річкою. Світиться, ніби магічна.

— Чудово, — дівчина неуважно заправила непокірні кучері чеха йому за вуха і подумала, що пінгвінчики варті того, аби на них подивитися. Але не тоді, коли годинник цокотить, відміряючи останні дні їхнього спокою й безпеки. А ще вона подумала, що має візитівку Бертока. І його телефон та мейл. Тому може згодом поцікавитися, чи справді той бачився сьогодні зі Златаном. Чи це чергова брехня, яку не видають до болю теплі очі чародія, котрому вона все ще хотіла довіряти.

* * *

Від слабкості, що вперто не покидала, пункти статуту зливались у Варти перед очима, хоча вона силкувалася сконцентруватись і запам’ятати, хто, кому і за яких умов повинен підкорятися, коли слово судді криє всіх, як проходять голосування, коли Вартові мають цілковиту свободу дій, і за яких обставин застосовують смертну кару. А ще — як діяти в тому разі, коли стався надто явний вплив на людей і є загроза викрити свою природу.

Частину цих пунктів вона вже знала. Врешті, усіх чародійських дітей вчать засадам на кшталт «не підпалюй свічок павутиною на людському дні народження». Утім, задля уникнення таких ситуацій, поки сила дивує непокірністю, чародійські діти поза школою спілкуються переважно лише у своїх замкнутих колах, дбайливо створених батьками.

Про щось серйозніше — наприклад, як і за яких умов подавати запит до фракції, — Варта мала дуже туманні уявлення. Вона пригадувала розповіді Тайфунової матері, в яких страшні судді відрізали пальці неслухняним дітям, щоб ті більше ніколи не могли торкнутися павутини.

Зрештою після нескінченного гортання сторінок Варта вирішила виділити собі трохи часу на пообідній душ: у спеку рятував лише він. Проте власне віддзеркалення у дверях шафи-купе відвернуло її увагу від температури надворі.

Синець під ребрами, синьо-фіолетовий, уже сходив, залишаючи по собі жовтувату кайму. А в центрі проступали темні обриси фігури, яка віддалено нагадувала серце. Його мовби хтось видряпав на шкірі гвіздком — рвані, криві лінії проступали дедалі чіткіше там, де синець згасав. Варта була певна, що ще вчора не мала на собі цієї «краси». Вона обвела символ кінчиками пальців — нічого не сталося. Вузол усередині теж не нагадував про себе. Та знак, безперечно, мав зв’язок з атакою світлої алхімеї — чаклунка згадала її незлим тихим словом. Тричі. Тоді відкинула ідею про душ і пішла до ноутбука — набирати Евереста.

…— І знову нічого? — львівський алхімік наморщив високого лоба, коли третя спроба позбутися сліду не принесла Варті нічого, крім посилення болю. Спершу світлий роздивився фото серцеподібного символу і здавався доволі впевненим. Але на третій спробі ентузіазм Евереста вичерпався, як і Вартина сила.

— Як бачиш, нічого, — крізь зціплені зуби відповіла вона, притискаючи похололі пальці до місця, позначеного серцем. Пульсація всередині розкочувалася дедалі відчутнішими хвилями.

— Дай мені кілька хвилин, — озвався алхімік. — Треба перевірити одну ідею. Нікуди не йди.

Варта кивнула й розпласталась у кріслі. Подумки полічила до ста й задумалася, за що світляча алхімея наклала на неї таке вигадливе закляття, адже то була випадкова сутичка і вони ніколи не бачилися раніше. А скидалося на те, що її люто ненавидять.

…— Сакре Кьор, — безапеляційно заявив львівський алхімік, коли знову вийшов на зв’язок. — Старовинне французьке закляття, яке є в списку цьогорічних тестів для вищих алхіміків.

З його рівного тону й по-світляцьки прісного вигляду дівчина не могла зрозуміти, наскільки це погано. Колишній колега дивився на неї кілька секунд, ніби вишукував докази власної правоти на Вартиному обличчі.

— Слухай, Тарновецька… — Еверест заправив волосся за вуха і подався ближче до камери. — У тебе є хтось?

— Тобто? — сторопіла вона, очікуючи будь-чого, окрім такого питання.

Алхімік клацнув язиком.

— Симпатія. Коханець. Любов твого життя… Хтось, із ким тебе пов’язують сильні емоції.

— Ну, припустімо, що є, — неохоче відповіла Варта. — Хтось із цього.

Еверест гмикнув.

— Ну звісно… Гаразд. Тоді рухаємося далі. Сакре Кьор — закляття, яке спершу може бути непомітним. Воно створює зв’язок з особою, до якої ти прив’язана емоційно. А тоді дозволяє тому, хто його наклав, вистежити цю особу. Власне, у Франції це закляття винайшли, щоби виводити на світло невірних у подружжі… — Еверест затнувся. — Гаразд, це зайві деталі. Воно зникає, якщо вбивають носія чи його пасію. І послаблює носія, аж доки…

— Доки той сам не помре, — здогадалася Варта. — Усі старовинні закляття до біса схожі у прагненні закатрупити когось.

— Саме так. Тому краще зруйнувати твоє серце, перш ніж це станеться.

Чаклунка не стримала усмішки, настільки кумедно звучала у вустах Евереста фраза «зруйнувати твоє серце». Алхімік не зауважив цього — здавалося, він міг говорити на будь‑яку тему однаково рівним тоном із характерними нотками осуду. Варті ще згадалися слова світлої про те, що вона, темна зловмисниця, приповзе до неї на колінах.

— У мене є доповнення, — додала дівчина. — Того дня, коли мені дісталося це «серце», напали й на особу, з якою в мене… зв’язок. Але «вбили» його тінь.

— Якщо ми говоримо про одну й ту ж особу, то я цілком розумію, чому нападники не усвідомили, що мають справу з тінню, — іронічно посміхнувся Еверест. — Але той, хто прокляв тебе, точно помітить, що Сакре ще діє. Як тобі взагалі вдалося так нарватися? Це не та магія, яку використовують у випадковій сутичці, Тарновецька.

— Можу тебе запевнити, то була випадкова сутичка. Можливо, в тутешніх алхіміків свої методи вітати небажаних гостей… То як його зняти? — спитала Варта. — Підозрюю, моя магія тут до одного місця.

— Так, потрібен алхімік. Темний чи світлий — байдуже, але вельми сильний алхімік, — Еверестова усмішка стерлася, поступаючись стурбованості. — Знайдеш такого? Бо часу мало.

— Сьогодні зустрічаюся з темною тусівкою Праги. Думаю, хтось там зможе простягти мені павутину допомоги… Достатньо сказати їм, що це таке?

— Так. Скажи ще, що вже третій рівень і безвузлова конструкція. Краще напийся сили під зав’язку, бо ця штука може виснажувати швидше, ніж ти думаєш. У разі чого — звертайся.

— Сподіваюся, мені більше не доведеться звертатися з такими питаннями.

— Гаразд. Суто з цікавості: коли розіб’єте Сакре Кьор, напиши, як швидко щез той знак. Я ніколи не бачив, як ця штука працює. Науковий інтерес.

— Добре. Я тобі навіть фото своїх побитих ребер скину, — пообіцяла Варта. — Якщо твоя світла душа витримає таку картину.

— О, — алхімік смачно потягнувся. — Якщо рухатися в такому напрямку, то моя світла душа має ще й втішитися, що нехорошій темній дісталося.

— Від неї самої, — Варта пригадала не вельми приємне розбивання вузла.

— За моєю настановою.

— То от який був твій задум! — награно обурилася чаклунка.

— Атож! — Еверестове лице втратило спокійно-осудливий вираз і освітилося напрочуд сонячною усмішкою. — Бувай, Тарновецька. Не вмирай, будь ласка.

* * *

— Це мій друг Златан, — представив їх численному товариству Бурштин, — він празький, але тут не жив майже, тому з нами не тусувався. А це його подруга Аґатка, і вона зі Львова, де Гра закінчилась, і завдяки їй ми втерли носа світлякам!

Товариство озвалося схвальними вигуками.

— Я ніяким боком не Аґатка, — буркнула чаклунка. — Аґата, чи краще Варта.

— Тоді за нашу нову знайому Вартку! — Бурштин не здавався в намаганні перекрутити її ім’я.

Темні підштовхнули до них два високі кухлі, і за мить дівчина опинилася в тісному колі незнайомців.

— Ти у Львові глава? — спитав довготелесий алхімік із плямами від крейди на веснянкуватому носі.

— Ні, наш глава — Тайфун Первак… — пробурмотіла дівчина.

— Як вам вдалося перемогти? — подалася вперед азіатка, чия рука вельми недвозначно обвивала руку довготелесого алхіміка.

— Рутмера Чорногірна ще не передає комусь свого крісла? — пробивалися під сплетіннями рук двоє відьом-близнючок.

— Ви надовго до нас?

— Тепер працюєте на Конгломерат?

— А львівські світляки такі ж нахабнющі, як тутешні?

— Ті дикі монголи зі сходу вас не дуже дістають? Вони зовсім знахабніли…

Порада Евереста подіяла: напившись удосталь енергії перехожих, Варта змогла не лише почуватися краще, а й спокійно піти на зустріч, де сподівалася знайти допомогу від алхіміків. Проте кількість питань змусила її розгубитися.

— Подуріли чи що? — раптом гаркнув Бурштин, і всі притихли. — Не даєте гостям ні слова вставити! Чи ви погано знаєте: найкраще розкрутити гостя на історію, коли він уже достатньо… що-о?

Темні озвалися дружнім реготом. Златан цокнув своїм кухлем об кухоль дівчини і підморгнув їй. Варта пригубила келих. На її смак, напій нічим не вигравав у мішанини з львівських пабів, але вона вирішила не говорити про це чехам, котрі пишалися своєю випивкою й ревно оберігали легенди про її крутість.

— Щось геть не схоже, щоби ваші переймалися зникненнями, — зауважила Варта Бурштинові, коли увагу присутніх перетягнув на себе Златан, котрому талант оратора, здається, дістався у спадок від давньогрецьких предків. Чех, звісно, відхрещувався від грецького коріння, але форма його носа якось наштовхнула Варту на таку думку, і відкинути її було важко.

— Ну а що їм — сидіти й тремтіти? — гмикнув глава темних, окидаючи зал вдоволеним поглядом господаря ситуації. — Про проблему ми знаємо. Шляхи розв’язання шукаємо. Але відпочинок увечері ніхто не скасовує.

— Ми постійно наглядаємо за містом. Але намагаємося не зчиняти паніки, — втрутилася худорлява азіатка й присіла поруч, шумно сьорбаючи коктейль, з якого стирчали барвисті трубочки. — Я Наґіната, — вона простягла руку Варті. Рука, бліда і тонка, з синявими прожилками, видавалася слабкою, але потиск був сильним.

— Ти глава алхіміків? — вирішила Варта і задивилася на екзотичне обличчя дівчини: гострі риси, чорне волосся й тендітність, розбавлені широкою усмішкою, що геть не асоціювалася зі стереотипами про стриманість азіатів.

— Ні-ні, рулить Аль, а я так, за компанію, — Наґіната похитала головою і, помітивши Вартин уважний погляд, гмикнула: — Якщо цікаво, якими на вигляд можуть бути діти в родині з японською, чеською та ірландською кров’ю, то ось тобі я, — вона дзвінко розсміялася, схопила чаклунку за лікоть і прошепотіла їй на вухо: — Не питай, як це сталося!

— У нас іще справа до вашого глави, — озвався Златан з іншого кінця зали після чергового запитання.

— Ага, — блискавично зреагував Бурштин. — Лукаше, Алебардо, Брусінко! Сюди ходіть!

Крихітна відьма, котра рухалася крізь натовп із гордістю королеви, довготелесий розгублений алхімік, якого Варта запримітила ще раніше, й похмурий чорнявий чаклун пішли разом з ними до закритого залу пабу.

— Тут можна і про справу, — глава першим розвалився на довгій дерев’яній лавці під стіною. — Сідайте! Чого повставали?! Тепер ми маги круглого столу!

— Цей стіл не круглий, — зауважив алхімік.

— Алебардо, не переч главі своєму! — чаклун не знітився і ляснув рукою по квадратній стільниці. — Златеку, Вартко, будьте як удома. Це мої найближчі заступники.

— З Алем ми знайомилися. Кілька років тому, — відказав Златан, сідаючи під стіною. — Як Натка?

— Тусить і веселиться, — хлопець густо зашарівся й махнув рукою в бік залу. — Отже?

— Отже, в нас тут справи, пов’язані з Конгломератом.

— У тебе? — похмурий чорнявець, якого представили як Лукаша, недовірливо примружився.

— Лукаше, слухай, — втрутився Бурштин, — Златек — наш прямий зв’язок із суддями. У разі потреби він тебе покладе однією атакою. Я на собі перевіряв.

Маг цвиркнув щось крізь зуби й хижо посміхнувся:

— Я не проти подивитися, як він це зробить. Та поки що такої потреби не бачу.

— Тоді ми порозуміємося, — відповів Златан і почав розповідь про суддів, утрачені артефакти й майбутні вибори глави.

Свій інтерес у ролі Вартового чех не озвучував. Варта втручалася зрідка: дозволила другові вести розмову, а сама роздивлялася нових знайомих. Чорнявий маг слухав уважно, але з таким виглядом, ніби подумки нашпиговував Златана смертельними атаками. У півтемряві залу Варта часто ловила на собі погляд розкосих очей відьми з ягідним іменем, але та сиділа найтихіше, час від часу здмухуючи кульбаб’ячі кучері з обличчя. Алебарда, симпатичний блондин, часто тер довгого тонкого носа — чаклунка зрозуміла, чому його лице в плямах від крейди. Наґіната казала, що це глава алхіміків, тож до нього чаклунка й вирішила звернутися з проблемою клятого серця.

— Лади! Що думаєте? — темний глава повернувся до друзів, коли історія скінчилася.

— Тхне смаленим — у справи Конгломерату пхатися, — похитав головою Лукаш і наморщив носа.

— Сказав син правлінця! — загиготів Бурштин.

— Не переоцінюй роль сина правлінця в роботі фракції, — глухо відповів чорнявець. — Сам знаєш, мій найбільший контакт із Конгломератом — набори марципанів, які нам із братом присилали на Різдво.

— Овва, а нам ніколи не присилали! Як завжди, відьом ігноруєте?.. Поза тим, молодший шабаш у справі, — відказала Брусінка поважно. — Чує моє серденько, що вам не обійтися без відра правдоводу. А ви, яко причетні до правління, маєте чим платити, чи не так? — очі відьми вкотре зустрілися з Вартиними.

— Алхіміки можуть доєднатись. Тільки не забувай про нашу справу, Амброзе, — тихо кинув Алебарда. — Я б не покладався так на підтримку глави світлих.

— Гаразд. Думки розходяться, — чародій повернувся до Варти і Златана. — Але я скажу ось що. Мій кредит довіри ви маєте. Навіть ти, вар’ятко, котра тікала, ніби очманіла, — він підморгнув дівчині. — Тож ми працюватимемо разом. Але! Треба допомогти у відповідь. Ви вже чули: у нас народ зникає безвісти.

— Ми не маємо на це часу, — відрізала чаклунка. — Наші пошуки слід закінчити до рівнодення у вересні. Чому б вам не звернутися до фракції, чи хто там має відповідати за збереження ладу?

— Вартко, а не дратуй мене, добра будь, — Бурштин згасив усмішку. — Думаєш, я ще не вирішив, що робити, аби ми всі залишились у виграші?

— Вирішив чи ні, — втрутився Златан, — але передусім — хранителів мені знайди.

— Я не забув прохання, стариганю. Власне, їх і шукати не треба, — глава темних підхопився з лавки і опустив руку на плече Лукаша. — Правда, пане Горачеку?

Поки похмурий маг підтверджував свою належність до роду хранителів, Варта раптово відчула, як сили покидають її: мовби хтось відкрив невидиму діру всередині, куди тікала вся енергія.

— Слухайте, — втрутилася дівчина, впираючись обома руками в стільницю, щоб не вгатитися в неї чолом. — Не хочу переривати ваш обмін люб’язностями і пошук крайніх, але мене трохи прокляли місцеві світляки. Треба, щоб хтось допоміг із цим розібратись… Алебарда, наприклад?

— Тебе що?.. — сторопів Златан. — Коли? — він схопився з лавки.

— Сакре Кьор, — видушила із себе Варта, коли маг і білявий алхімік наблизилися до неї. — Третій рівень, безвузлове.

— Сакре?.. — Алебарда наморщив чоло, зовсім як Еверест удень. — Це ж із цьогорічних іспитів… — його обличчя з розгубленого стало зляканим. — Та ну, бути не може! Як ти ще на ногах стоїш?

— Зі страшними зусиллями, — зізналася Варта й спробувала всміхнутись, але чорні кола перед очима раптом заступили все, ховаючи обличчя: Алебардине — злякане, Златанове — розгніване, відьмине — зацікавлене.

Бамс — Варті здалося, що на стелі луснула лампочка. Світ хитнувся — й вона провалилася в м’яку, глуху чорноту.

* * *

— І як тобі перша «дипломатична місія»?

— Якщо нам доведеться стільки спілкуватися з іншими, коли ми офіційно станемо Вартовими, я помру, — поскаржилася Варта, коли вони повернулися додому після зустрічі з темними.

— О так, це ти справді активно намагаєшся зробити, — оскалився Златан.

— Навіть не починай, — відрізала дівчина. — Закляття розбите. Питання вичерпане.

Зустріч затяглася. Варта туманно пригадувала, як примудрилася знепритомніти, зате гнівні вогники у Златанових очах, коли її привели до тями, запам’ятала прегарно. Онукові судді, бачте, не дуже подобалося, коли він чогось не знав.

Алебарду вельми здивувало, що хтось узагалі вирішив накласти на чаклунку Сакре Кьор. Він повторив слова Евереста: це підступне плетіння, яке входить до переліку тестових завдань для тих, хто складав вищу алхімію. Явно не перший-ліпший варіант для випадкової сутички.

— Так а хто в нас збирався складати тести? Данка ж? — втрутився Амброз.

— Не знаю. Данчин хлопець у лікарні — не думаю, що їй до тестів зараз, — відказав Алебарда, вивчаючи слід закляття на шкірі чаклунки.

Спершу алхімік видався Варті трохи розгубленим і недоладним, як підліток-акселерат, котрий не знає, куди подіти надто довгі руки. Проте після короткої розповіді про Сакре Кьор він покликав Наґінату собі на підмогу і без зайвих питань узявся за закляття світлої алхімеї.

Алебарда за роботою разюче змінювався: розгубленість негайно зникала, ніби крейда в пальцях чинила воістину магічний вплив на свого власника. Наґіната поруч підсилювала хлопця короткими розчерками крейди й пошепки радила щось, прихиляючись чолом до його чола. Вони працювали дуже злагоджено, мовби робили це вже багато-багато років…

Варті полегшало, коли серце над ребрами стало танути, аж доки залишився просто синець. Слабкість відступила, тож довелося відкрити присутнім обставини появи закляття та наслідки, які вилилися в «убивство» Златанової тіні. Бурштина ця історія особливо здивувала. Він переконував, що Алан — світлий глава і теж алхімік — не допустив би, щоб його підопічні когось убивали ні за що. Глава темних погрожував розвідати, якого біса вони це зробили, але Златан переконав його, що є нагальніші справи, ніж пошук причин світлячої ненависті. Він стояв на тому, що нападники діяли або за наказом, або під прикриттям судді Желібора.

Ситуація зі зникненнями теж видавалася химерною. Поки глава викладав свої теорії, відьма Брусінка втекла на збори шабашу — Варта не встигла розпитати її про втікачку, котрій завдячувала появою Сакре Кьор.

— Я можу приготувати тобі щось, — запропонував Златан уже вдома, промовисто киваючи в бік бару, заповненого так, що скрипучі дерев’яні дверцята після останніх закупів ледь зачинялися.

— Ще‑е? — дівчина впала на стілець і приклала обидві долоні до чола. — Ні, спасибі. Та й змішувати — так собі ідея.

— Ти спробуй! Потім можу донести тебе до ліжка. Тут недалеко.

— До свого ліжка?

— У разі потреби.

— Що ти думаєш про цих щезників? — дівчина швидко з’їхала зі слизької теми.

Златан показово голосно зітхнув.

— Не схоже на внутрішні проблеми. Бурштин вважає тутешнього головного світляка адекватним, а я схильний йому вірити.

— Наскаржишся Конгломерату? — запропонувала Варта. — Поки судді зібралися в місті й можуть зайнятися справою…

Маг підійшов до вікна і відчинив обидві його половини, впускаючи нічну прохолоду. Повітря перших ночей вересня, благословенне після денної спеки, уже бриніло прозорими нотками прохолоди.

— Бурштин може подати запит до фракції. Хоча це навряд чи допоможе: всі на вухах через вибори. А судді не візьмуться за таку справу, — Златан обперся спиною на підвіконня і схрестив на грудях руки. — Розумієш, нема доказів, що тут потрібне втручання суду. Трагедії великого масштабу не сталося. Щезники могли однаково і щезнути безвісти, і поїхати у відпустку… Я надто багато часу провів поруч із суддями, щоби зрозуміти: молодим магам краще не покладатися на них. А от якщо хтось підірве завод, який належить Емекові… Гей, ні. Ні, Варто, навіть не дивися на мене так. Ми не будемо підривати завод!

Дівчина не стрималась і розсміялася. Вона теж підійшла до вікна. Сперлася на широке підвіконня обома руками. Свіжість розливалася, наче кімнату знадвору затоплювали хвилі незримої води, позбавляючи втоми з кожним припливом.

— Слухай, нехороша моя, — чаклун краєм ока стежив за нею. — Тобі може не подобатися Бурштин, але, якщо щось станеться, сміливо звертайся до нього. Не до суддів, не до моїх, бороніть вищі, родичів, а до глави тутешніх темних.

— А що станеться? — насторожилася Варта й відірвалася від споглядання нічної вулиці.

— Просто про всяк випадок…

— Я спитала: що станеться? Я тебе наскрізь бачу, Богуміне.

— Гаразд, — Златановим лицем пробігла розгублена усмішка. — Мене на дуель викликали. Без заступників.

Дівчина видихнула. Дуелі були доволі поширеним методом вирішувати суперечки в чаклунській тусівці. А коли викликали без заступників, то зазвичай не хотіли битися до фатального фіналу. Златанова сила, до всього, виходила за рамки середньостатистичної.

— Це світлий. Брат загиблого з бібліотеки, — відказав маг на безмовне питання про суперника. — Як Фелікс і пророчив.

— Тоді ти підеш і переможеш його. Ти ж Вартовий, — знизала плечима дівчина. — Тільки дивись, не смій знову зриватися.

— Я не певен, що навіть зрив принесе мені перемогу. Світляк — новоспечений кандидат на пост глави, — Златанові губи сіпнулися в силуваній усмішці. — Глави нашого Конгломерату, Варто. Він у розквіті сил і могутній, як диявол.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Тут і негайно

— Добре, що ти йдеш зі мною. І так тоскно в цю спеку кудись пензлювати, — бурмотів Бурштин, продираючись крізь щільний натовп людей, що тягнулися довгою, безумовно, красивою, проте надто вузькою для комфортної прогулянки вулицею в старому місті, обабіч якої яскріли магазини сувенірів та ресторани. — Я не уявляю, як усі ці туристи ще не зварились! У нас стільки гарних парків, а їм усе подавай древні кам’яні лабіринти в спеку…

— А ти, бачу, експерт із релаксу в парках. Часто там відпочиваєш? — скривилася Варта, зиркаючи на своє змучене відображення у вітрині.

— Думаєш, я до чортиків несерйозний? — широко всміхнувся чаклун. — І нічого не роблю?

— Ні, я думаю про мохіто. Про відро мохіто.

— У мене дві роботи, до твого відома, — хлопець повернувся до Варти і тицьнув їй під носа пальці, складені латинською літерою V. — Дві! — гордо повторив він. — Зовні, може, й не скажеш, але я воджу перфектні екскурсії. Ну і кур’єром бігаю у вільний час. А ти?

— А я не довчилася на історика. Зате навчилася робити гарну каву, поки підпрацьовувала в кав’ярні, — зізналася Варта. — Подальші плани — туманні.

— Н-ну… по тобі теж не скажеш, що тебе цікавить історія… А чого не довчилася?

— Перейшла дорогу синкові світлого декана, — тепер Варта пригадувала це з усмішкою, хоча на третьому курсі все здавалося більш трагічним. — Але він більше не декан, а я все одно не хотіла працювати істориком. Просто в мене був певний… інтерес до минулого, — дівчина пригадала видіння, які невсипуще переслідували її, і здригнулася.

— Ага… Можеш дістати в мене з наплічника фляжку. Я підготувався до спеки.

Маг різко звернув у вузький прохід у місці, де вуличка роздвоювалась, і повернувся до Варти спиною.

— У найбільшій кишені!

Дівчина смикнула блискавку і витягла пластикову пляшку, в якій приємно жовтіли шматочки лимона, залиті мінералкою. Разом із пляшкою з наплічника вислизнула складена в кілька разів мапа.

— Ти куди, паскуднице! — Бурштин нахилився за нею, бо вітер шарпнув мапу геть.

Із наплічника посипалися на землю блокноти, ручки, гаманець, окуляри, презервативи, серветки, зім’яті папірці, сухе листя, кілька шоколадок, фотокартки, швейцарський ніж, ошатний метелик, пластикові виделки і крихітні баночки, в яких чаклунка впізнала різноманітні відьомські зілля. Здається, глава темних підготувався не лише до спеки, а й до маленького апокаліпсису, раптової відпустки та запрошення в ресторан.

— Тепер ти думаєш, що я ще й незграба? — чаклун зіжмакав мапу і швидко почав пакувати все до наплічника.

— Ні, я все ще думаю про мохіто, — Варта замислено жувала шматочок лимона, який ледь не проковтнула з напоєм. — А ще про те, як тобі вдалося стати главою.

— Історія, не варта нашого часу, — маг ніяково вишкірився. — Ти казала, Вартко, що у вас верховодить якийсь Тайфун. Звучить, правда? Одразу уявляєш когось сильного, швидкого й безжального. Легко керувати, коли ти — Тайфун. Ну а я що? Бурштин. Красивий камінець.

— У моєї мами намисто бурштинове є. Із Ґданська.

— Ага. А в моєї мами було специфічне почуття прекрасного… Власне, я волію, щоб мене називали Амброзом. То «безсмертний» означає.

— Ти надаєш забагато сенсу іменам, — гмикнула дівчина, хоча й пригадала, що товариство темних справді називало свого главу переважно людським іменем — незвична забаганка.

— Так усі ж надають, — безтурботно відповів Бурштин. — От подивися на Богумінів — золото загрожувало їм так довго, і вони виклично називали синів Златанами. Ніби сміялися в очі прокляттю.

— Багато знаєш про Богумінів?

Маг осміхнувся:

— Ну ще б не знати!.. Вони доволі відомі тут. То велика родина, попри прокляту гілку. А ти Варта — хіба може бути краще ім’я для тебе?..

Дівчина знизала плечима й подивилася вгору — на будинку неподалік сиділа скульптурна панна з важкими косами і з цікавістю позирала на вулицю, мовби планувала от‑от скинути з себе кам’яний покрив і ступити вниз.

— А, то наша краля Лібуше… — Бурштин нахилився надто близько до Вартиного вуха, але вона вже звикла, що глава темних має погані уявлення про прийнятну дистанцію, тому лише відступила на два кроки ліворуч. — Засновниця Праги, — з неприхованою гордістю вів далі маг, наполегливо наближаючись до Варти. — Кажуть, дівка-вогонь була. Започаткувала династію, міцно тримала владу й мала ще до біса магічних дарів.

— Думаєш, вона була чаклункою? — спитала дівчина, заінтригована цією легендою. Статуя древньої принцеси на балконі здавалася напрочуд живою — може, через її жовтавий колір, відмінний від звичної сірості статуй на фасадах.

— Нє, радше відьмою. У магів же немає дару пророчити, — напрочуд серйозно відказав Бурштин. — А в Лібуше дві сестри були: одна цілителька й пророчиця Казі, а інша з духами розмовляла чи щось таке. Тета звалася. Чим не перший празький шабаш?.. До речі, ми прийшли! — здавалося, хлопець щойно помітив у себе за спиною вузькі чорні двері з крихітним ромбоподібним віконцем. — Алеба-а-ардо, відчиняй! — чаклун замолотив у двері кулаком, хоча збоку був ґудзик дзвінка.

— Ти шумний, як і наш Тайфун, — пирхнула Варта.

— Диявольські діти, хто вас приніс?! — заскрипів голос в унісон із дверима, що хитнулися натужно і з таким передсмертним хрипом, наче їх не відчиняли вже десять років.

— Дядьку Дунане! Дня доброго! Я у справі… — глава темних негайно протиснувся досередини повз статечного пана з суворими кошлатими бровами. Варта ввійшла за ним.

Після сонячного дня в темному коридорі дівчина почувалась так, ніби їй очі вибрали. Блимнуло світло, і на стіні зашипіла стара лампа.

— Старий Богумін тобі дядько, чортяко, — пробурмотів чоловік.

— Дивіться, щоби він цього не почув… Аль удома? — хлопець зиркав в інший кінець коридору, хоч там нікого не було.

— Тихо будь, бодай тебе світлий утопив, — цитьнув чоловік. — Аль роботу робить. Клієнтура завітала. Почекайте в кухні…

Варта й Бурштин пішли коридором за чоловіком. Коли вони минали відчинені двері, дівчина помітила краєм ока зігнуту спину довготелесого алхіміка. Він креслив щось перед собою, чітко й швидко, відточеними рухами. Однією рукою Алебарда впирався в паркет. Рука помітно дрижала від напруги. А навпроти на стільці сиділа…

— Пані Богумінова… — Варта не очікувала побачити знайоме обличчя.

Стара чаклунка, яку називали Графинею, підвела погляд і примружилась. Її руки звично стискали ціпок із розкішним набалдашником. Жінка повернулася до Алебарди й шепнула йому щось. Алхімік кивнув у відповідь і подав старій пані рукавички.

— Доброго дня, Тарновецька, — відповіла Графиня. — Може, підкажете мені, як зі стількох доріг у цьому місті ваша перетнулася саме з оцим створінням? — вона кивнула на Бурштина.

Схоже, глава темних теж не дуже втішився зустріччю: він застиг у дверях і не сказав ані слова вітання, хоча до того Варті не вдавалося його заткнути.

— Я почекаю деінде, — видушив маг і розвернувся на п’ятках, а тоді рвонув коридором углиб квартири так, ніби за ним гнався справжній демон.

— Це глава тутешніх темних, — відповіла дівчина, спантеличена різкістю Графині.

— Знаю я, хто він такий, і то краще за тебе, — стара чаклунка акуратно склала рукавички і сховала їх до вишитої торбинки, котра нагадувала радше музейний експонат, аніж ужиткову річ. — Дбай за своє товариство. Не розчаровуй мене, дитино. Ті, хто зробив це, переважно шкодували згодом.

Варта звела брови від неочікувано нахабних настанов.

— Я тут не для того, щоб когось задовольняти чи розчаровувати, — відповіла вона, намагаючись не поступатися спокоєм Златановій родичці.

— Це ти так думаєш. Зрештою, єдина твоя справа — задовольняти інших, — гмикнула Графиня і, відрахувавши кілька купюр, поклала їх на круглий столик біля свого крісла. — Дякую, Алебардо Дунан. Я зазирну наступного місяця.

Варта мимоволі помітила, що купюри — не чеські крони, а євро. І не дрібні.

— Доброго дня тобі та вітання Златанові, — додала чаклунка з погордою й повільно підвелася.

Алебарда стирав покришену крейду з паркету: вочевидь, перед тим він наносив складне заклинання, а такі, як Варта знала, вимагали ретельних і акуратних схем — бракувало лише кількох розчерків у повітрі, як у бойовій магії. Пан Дунан підійшов до старої чаклунки і хотів підтримати її, проте та лише відмахнулась.

— Привіт, — алхімік нарешті зиркнув на Варту, коли його родич і Графиня вийшли до коридору. — Ну оце ви вчасно прийшли.

— Привіт, — дівчина опустилась у крісло, з якого щойно підвелася гостя. — Що ти таке для неї робиш?

— Графиня порається в саду з отруйними зіллями, — хлопець стер останній знак на гладенькому паркеті й краплі поту, що виступили в нього на чолі, всипаному ластовинням. — Я зачакловую рукавиці. Дуже потужними закляттями, щоб ніяка проява їх не взяла.

— Садові рукавиці за… — Варта зиркнула на плату Графині. — Там же більше за сотню євро?

Алебарда ніяково всміхнувся.

— Куди більше. Пані має можливості реалізовувати всі свої забаганки. Ми отримуємо платню і виконуємо, що вона скаже. І не лише вона, — алхімік сів, підібгавши ноги, і подивився на Варту. — Не люблю хвалитися, проте до нас часто звертаються по допомогу. Закляття Дунанів стійкі й добротні — ірландські сімейні фішки дісталися з моїми предками Чехії і змогли скласти конкуренцію тутешнім. А я не люблю працювати на людей, тож краще так. Родинний бізнес, якщо можна це так назвати.

— Розумію. Львівські алхіміки теж намагаються якомога менше взаємодіяти з людьми… Хоча я працювала в кав’ярні зі світлим, — Варта пригадала Евереста, — і він доволі прихильно ставився до свого оточення. Навіть до мене.

— Святенник? — Аль зиркнув на Варту.

— Ні, адекватний доволі. Якби не він, ще хтозна, чи ми зі Златаном пережили б фінал Гри…

— Уже все? Чешете язиками без мене? — похмурий глава темних прихилився до одвірка й зиркнув неприязно. — Стара звихнута, Вартко. Більше її слухай.

— Я помітила, — відказала дівчина. — Вона виклала Алебарді гору грошей за нещасні садові рукавички!

— От якби ж то були хоч рукавички судді! — чаклун широко всміхнувся. — Коротше, Алю, я приніс мапу з правками. Хочу, аби ти сьогодні підключив своїх. Бо Лукаш комизиться, як вовкулак безмісячної ночі.

— Що, знову батьки? — співчутливо спитав алхімік.

— Та світляче кодло його зна! — обурився маг. — Він останнім часом узагалі від рук відбився. Ти не зважай, Вартко, — кинув до чаклунки. — Лукаш не дурний, але відколи його батько опинився в правлінні — а він дуже туди пнувся, — то і його самого часом плющить. Усе переймається, аби на репутацію сім’ї чогось не кинути.

— Не думаю, що розкриття справи таємничих зникнень стане плямою на репутації, — зауважила Варта й пригадала: — Я, здається, бачила його батька на зборах правління. Говіркий пан. Доволі приємний.

— Чого про Лукаша не скажеш, — додав алхімік без тіні злості.

Глава темних примостився на підлозі біля Алебарди і розгорнув мапу. Дівчина опустилася на паркет і придивилася: на сплетінні празьких вулиць червоніли дві точки. Зовсім як під час Гри.

— То що нам усе це дає? — вона тицьнула пальцем і окреслила центр міста.

— Це, Вартко, наші зачіпки, — чаклун притиснув мапу п’ятірнею, ніби хотів охопити все й одразу. — Щезники. Один світлий, один темний. Лукаш спробує через батька донести інфу до фракції. Бо напряму — мертва справа. У нас жодних доказів на руках, щоб заїкнутися про екстрену ситуацію. Ще й усі показилися з тим з’їздом!

— Ми підемо на правий берег, — відказав Алебарда. — Треба навідатися сюди і сюди, — він тицьнув чорним маркером у мапу біля однієї з червоних плям. — Якщо вважати, що вони обрали собі історичний центр, то наше коло суттєво звузиться. Я попрошу Наґінату…

— У вас алхіміків називають на честь холодної зброї? — поцікавилась Варта, пригадавши, що у Львові темні алхіміки традиційно отримували імена на честь металів та сплавів. — Чи це сімейне?

— Натка-Наґінатка — його велика, донедавна таємна любоу. Але ще не сім’я, — протягнув Бурштин знущально. — А буде таким неспішним, то я її свисну собі!

Алебарда провів поперед себе крейдою — задвигтіли крихітні столи, стільці, вітрина, а тоді незрима енергія сконцентрувалася супроти мага, і того відтіснило аж до одвірка. Він злегка вдарився об двері, проте у відповідь оглушливо розсміявся.

— Гарно концентруєш силу, — похвалила Варта. — Не зачепив жодної вітрини.

Алхімік обтер руки від крейди вологим рушником, кашлянув і тихо додав:

— Натка — моя далека сестра. Вона стільки разів посилала Амброжека, що йому аж недобре стає, якщо в неї налагоджуються стосунки з кимось іншим.

— Від кого чую, — «Амброжек» на колінах підповз назад до мапи і посерйознішав. — Добре, тоді Натку от сюди. Куза і Ґлефа — в отой паб над річкою.

— Куза нікуди не йде, — заперечив Алебарда. — Вона досі неповнолітня.

— Я б тобі сказав, де вона буває, твоя неповнолітня, але ти почервонієш ще більше за свою футболку, — шпигнув його Амброз.

— Куза нікуди не йде, — відказав Алебарда і все одно почервонів — бліда веснянкувата шкіра стала зовсім помідоровою, ніби він випив півбанки гострого соусу.

— Я можу піти замість неї, — запропонувала Варта, подумки підставляючи людське ім’я до образу глави темних, щоб таки називати його Амброзом.

— Ні, — заперечив той. — Ти — разом зі мною. Златан мені голову відчикає, якщо я тебе поставлю під загрозу. А ще ж цікаво глянути, чим ти така класна, що він запав безпросвітно. Бо, як на мене, ти суцільне зло.

Варта смикнула павутину і вшкварила мага легким сплетінням енергії.

— Їй-богу, я певна, що з такими замашками на тебе запасти важко, — процідила вона крізь зуби.

— Та ні, він дуже популярний, — відказав Алебарда, поки глава темних розтирав почервонілу від удару руку. — Коли нам було років по шістнадцять, Амброжек часом заводив собі одну пасію на правому березі і двох на лівому. А ще йому трапилось якось цілий місяць зустрічатися зі світлячою алхімеєю.

— Вона що — не помітила, хто це такий? — здивувалася Варта.

— Це було давно, — відмахнувся маг. — Я їй так сподобався, що все інше не мало значення. Утім пропоную, панове, повернутися до нагальних справ. До яких моє особисте життя не належить. Я ж іще маю потім пригостити Вартку мохіто. Відерцем мохіто, так?

— Ні, — заперечила чаклунка. — Не маєш.

Проте глава темних уже схилився над мапою. Щось підказувало Варті, що він пропустив її слова повз вуха. Поки Алебарда й Амброз за відомою лише їм схемою розподіляли точки, куди вони сьогодні відправлять празьких темних, чаклунка написала Златанові.

Той подався до тутешніх відьом по зілля. Обіцяв, що перестріне її перед початком дуелі. Але тупа шпилька підозри вже озивалася поколюванням зсередини.

«Усе скасовується. Увечері розповім», — відписав чех на її питання про те, що-де-коли.

Дівчина перечитала повідомлення тричі.

— Пане глава, — вона поторсала того за плече. — А чи заведено у вас тут скасовувати дуелі?

— А на біса викликати, щоб потім скасовувати? — визвірився Амброз. — Треба думати, що робиш.

— Може, правління якось регламентує дуелі?

— У тебе дуже дивні уявлення про магічне правління, Вартко.

— Авжеж. У нас деякі маги його легендою вважають!

— Ну, у вас і про Вартових не чули. Суддів, напевне, зараховують до напівміфічних створінь, — Амброз знову схилився над мапою, але пробурмотів: — Скажу тобі так: довкола нас дуже багато дивини, Вартко. Краще повірити в її існування, хоча б про всяк випадок, аніж потім дивуватися.

* * *

— Загалом, старовинні закони — це переважно зайві проблеми, та цього разу вони зіграли на нашому боці, — із широкою усмішкою повідомив Златан увечері, коли заливав окропом чай в улюблених смугастих чашках. — Кандидат він — офіційний кандидат зі світлого боку чеської фракції. Тож його життя цінне, як драконова луска. Отже, доки не відбудуться вибори, жодних дуелей та інших ризиків. Тільки порошинки здмухувати й павутину полірувати! Наше щастя, що судді зі спостерігачами вчасно нагадали цьому панові про його особливі обставини. Мені казали, що характер у нього — слати всіх лісом разом з їхніми законами, але не цього разу. Не в статусі кандидата.

Маг поставив чай перед Вартою, впав у крісло й сперся ліктями на стіл, а тоді захихотів, наче школяр, який успішно здійснив капость. Дівчині зненацька здалося, що його тіпає.

— Що ж, на одну проблему менше, і ми можемо знову зайнятися справами, — видихнула вона з полегшенням.

— Ідете сьогодні з Амброжеком на пошуки підозрілих кадрів? — спитав чех.

— З нами хочеш? — дівчина сподівалась, що так і буде.

— Хочу, але не можу. Плани на вечір. Аби пролити світло на наші біди.

— Тоді я з тобою.

У голосі друга прослизнула іронія:

— І підведеш главу темних?

— Він і без мене добре впорається. У нього там цілий клан войовничих чесько-ірландських алхіміків.

— Будь ласкава, піди з ним сьогодні.

Варта подивилася на напружену спину мага. На те, як він повільно розмішує цукор у чаї. Але думками, певна річ, блукає деінде.

Цок-цок-цок.

— Златане, — дівчина порушила тишу першою, — що, в біса, відбувається?

— Нічого вартого твоєї уваги.

Цок-цок-цок.

— Ага. Авжеж.

Вона підійшла до столу й спинилась у мага за спиною.

— Мене цікавить, що ти робиш? Що закручується поза моїм полем зору, поки я вислуховую ляси твого друга і вплутуюся в незаплановані пошуки?

Златан понурив плечі.

— Після Гри я попросив тебе повірити мені. Після моря брехні — я ризикнув попросити про довіру…

— І отримав її, хіба ні? Тому годі заливати мені цю пафосну фігню, — дівчина підійшла до Златанового крісла ззаду, сперлася руками на плечі мага і стиснула їх. — Ти отримав довіру й дещо більше. Та я готова була повернутися в минуле і позбутися всього!.. Тому було б справедливо, аби ти теж довіряв мені. Так далеко не заїдеш. Розповідай. Зараз же, Богуміне.

Маг опустив голову ще нижче і мовчав, як здалося Варті, по‑мученицьки довгу хвилину, за яку дівчина подумки вже перебрала кілька варіантів, як послати його під три чорти з усіма цими недомовками. А тоді Златан заговорив:

— Щоб ти не підозрювала мене у всіляких нехороших речах… Зі мною насправді дещо негаразд. Суто фізично. Я стараюся це виправити. Тому так часто відлучаюся.

— Що вже сталося? — Варта відразу ж уявила кілька варіантів, хоча природно (чи радше неприродно) міцне здоров’я магів нечасто здавалося перед людськими хворобами.

— Нічого критичного. Я здатен це владнати. Чуєш, Аґато?

— Чую, — відповіла вона, приємно здивована тим, що чех нарешті дав їй бодай якусь відповідь щодо своїх нескінченних таємних справ. — А я вже була вирішила, що тебе знову хтось убити намагається.

— Цього теж не варто відкидати. Утім, раніше смерть завжди тинялася поруч — і я звик до неї. Тепер же й пожити хочеться… Отож! — стрепенувся Златан і продовжив із несподіваним запалом: — Давай я швидко збігаю у справах, а ти — у розвідку з Амброзом. А потім — запрошую тебе до одного ресторану з терасою на даху. Там розкішні десерти й краєвид на нічну Влтаву. А ще — о, слухай, ми ж забули піти до пінгвінчиків!..

— Гос-споди, годі вже! — Варта нахилилася над кріслом, пригладила магові кучері і вловила знайомий запах — свіжі нотки шампуню, який вони обоє використовували після приїзду до Праги.

— Уже розчарована? — хлопець задер голову і подивився на чаклунку з гарячковим блиском у розширених, мовби від страху, очах. — Уже не виправдав твоїх сподівань?

— Швидка допомога, це терміново. Здається, у Богуміна критичне загострення емоцій! — вигукнула дівчина й осміхнулась: — Припини. Не треба мені твоїх походів у ресторани.

— То чого ж ти хочеш? — Златан не усміхався, але й погляду не відводив.

Варті здавалося, що відповідь написана на її обличчі надто явно, але водночас ця відповідь повисла між ними ще від того дня у Львові, коли онук судді зненацька заявив, що відмовляється від своєї посади, бо хоче працювати з нею, із загубленою Вартовою.

— Після Гри я думала, що в нас буде ще багато часу, — поволі відказала дівчина. — І в нас буде ще багато часу. Однак через ці постійні проблеми я не хочу втрачати ось цю мить… Коротше. До біса, Богуміне! Якщо твоя витримка дозволяє досі не цілувати мене, то не певна, що в нас щось вийде!

— Нехороша ти чаклунко, якщо я зроблю зайвий рух, то ризикую вдихнути твоє всюдисуще волосся… — Златан відхилився назад, і його пальці м’яко шурхнули у Вартині коси, відгортаючи їх.

Чаклунка інстинктивно замружилась, але тоді перемогло бажання дивитися просто в ці очі навпроти, поки вони незвично позбавлені іронії.

— А чого хочеш ти? — спитала вона, аби не залишатися єдиною, хто зважився на відвертість.

— Я хочу тебе і всю твою темряву, — прошепотів маг хрипко й уперто, перш ніж отримати її і всю її темряву, якій таке формулювання особливо сподобалося.

Щити напруги, які сковували Варту, посипалися долі під напором перших дотиків: похапцем, похапцем, похапцем, мовби це геть остання ніч світу. Златанові руки, знайомі й незнайомі водночас, плутались у її волоссі й смикали його. Зрештою маг вилаявся собі під носа, зірвався на ноги, різко відставив убік крісло і, пробігши пальцями вниз по Вартиній спині, спершу обійняв дівчину за талію, а тоді рішуче посадив на стіл і відгорнув довжелезні коси за спину.

Варта шпорталась у ґудзиках його сорочки, проклинаючи подумки їхню кількість. Вона мигцем ще подумала про те, як давно не оголювалася ні перед ким. Але думка спалахнула і зникла — ох, неважливо, неважливо…

А потім якоїсь миті весь поспіх розтанув. Златан повільно-повільно провів пальцями вздовж Вартиної ключиці та опустив лямку з її плеча. Вона замружилась і відкинула голову, прислухаючись до клекотіння всередині, бо темрява знайшла собі щось споріднене й тяглася до нього з раптовим бажанням і раптовою відкритістю.

Сповільнення дотиків мовби загострювало їх. Мовби маг теж хотів спершу здолати стіну між ними, а тепер, продершись крізь неї першим поривом, розтягував кожну мить. Робив найтонші паузи й очікував, як вона озветься на безмовне запитання: «Ти вся — мені? Справді?.. »

І Варта озивалася, знаходячи несподіване чуття в собі: вдоволення від того, як руки іншої людини блукають її тілом, вивільняючи від одягу і збуджуючи дрож. Її пальці гладили Златанові плечі, намацали шрам у нього над серцем і допалися до завжди розпелеханих кучерів саме тієї миті, коли чех подався вперед — різкіше, наполегливіше.

Їй здавалося, що все так і мало статися: млосної ночі, в серці старовинного міста, коли лимонний чай залишився остигати на підлозі, куди його обачно поставили й забули. Коли слова залишилися остигати під язиком, не зірвані ніким, зайві й принишклі. Коли ніч стояла безмісячна, тому повна темряви. Як йому й хотілося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

Чужинська рука

— Так вони працюють, — Амброз спідлоба зиркав на відвідувачів забігайлівки, які нависали над барною стійкою. — Начебто чекають, доки хтось нажлуктиться. Тоді легко спалахнути чи зчепитися за якусь дурню — самі знаєте. Потім викликають вийти поговорити — і нема людини. Я сам бачив це… Принаймні щось трохи бачив.

Глава темних хруснув пальцями. Варта обережно ковтнула квасу зі свого переповненого високого кухля. Вона почувалася розпашілою й безмежно щасливою, проте залишила вихор емоцій там, у Златановій квартирі. Зайва радість ні до чого, коли йдеться про справи.

Алебарда поруч термосив пальцями пляшечку коли. Вочевидь, хвилювався за Наґінату, яка пішла спостерігати за іншою потенційною точкою. Варті енергійна алхімея, попри зовнішню тендітність, видавалася здатною постояти за себе.

Дівчина повільно відпила квасу, розглядаючи присутніх у залі. Прості люди переважно. Та тут було й кілька надміру веселих магів, котрі налягали на щось явно міцніше за колу.

— Так, народ, — маг підняв своє загрозливо велике «відерце» мохіто. — За те, щоб сьогодні ніч запам’яталася надовго!

«Мені вона вже запам’яталась», — осміхнулася чаклунка, пригадуючи тепло Златанових пальців на своїй шкірі й кухонний стіл.

Якщо перед поїздкою до Праги вона й замислювалася про розвиток стосунків, то не думала, що це станеться на кухонному столі. Однак чех, як виявилося, належав до людей, які готові до спонтанностей і завжди мають із собою захист.

«Або — відтоді, як ви поїхали в мандрівку», — іронічно зауважив внутрішній голос.

Шкіра зненацька вкрилася мурашками. Дівчина озирнулася — до пабу ввійшли троє. Обличчя такі пересічні, що нічим і не вирізняються. Варта була певна, що не звернула б на них уваги в натовпі. Вона спробувала роздивитися новоприбулих уважніше, але ніяк не могла сфокусувати погляд, мовби хтось увімкнув режим розмивання для її очей.

Троє напрочуд швидко прослизнули до столика в кутку і сіли під прикриттям ширми зі старими постерами до фільмів.

— Вони? — спитала чаклунка. — Викрадачі?

Глава темних примружив очі:

— Що, вловлюєш уже?

Дівчина кивнула. Окрім того, що вона ніяк не могла їх роздивитися, щось не те було з аурою новоприбулих. Не темна й не світла, вона скидалася на барвисті плями на мильних бульбашках, які перетікають одна в одну так швидко, що не встигаєш нічого помітити. Це можна було би списати на вельми корисне вміння суддів, котрі вміли переінакшувати свої аури або й узагалі приховувати їх, проте відчуття істотно відрізнялися. Трійцю незнайомців дівчина не сплутала б ні з ким із суддівського апарату.

А тоді — лусь! І всі три аури зникли.

* * *

— Ти мав би бути обачнішим, Златеку, — широка усмішка угорського судді ніколи Златанові не подобалася, бо він знав, що за нею ховається. — Ходиш сам на опівнічні зустрічі, без охорони, навіть без своєї чарівної супутниці.

— Я наразі зовсім безробітний. Не можу дозволити собі охорону, — відказав чех, усміхаючись у відповідь на Бертоків жарт. Сильні правлінці часто наймали охоронців згідно зі своїм статусом, хоч і самі могли захиститися завиграшки — принаймні від прямої атаки. — Супутниця має свої справи і не зацікавлена в тому, щоби проводити час із моєю персоною.

— Шкода, шкода, — Берток перехилився через бильце, ніби хотів сягнути води. Катер хитнувся. Від берега пробігло по хвилях золоте світло ліхтарів і вікон. — Утім, я саме про неї маю розмову.

Златан не виказав свого здивування.

— Згоден, Тарновецька викликає цікавість з усіх боків. Донька останніх Вартових — чи ж не раптове везіння?

— Я чув, що в неї цікавість до цієї затії згасає.

— Справді? Хто джерело таких теорій? — гмикнув Златан, обмальовуючи поглядом дахи, які чорніли на тлі синього нічного неба.

— Важко сказати. Чутки, вони, знаєш, рідко вказують на своє джерело, але живучі, падлюки. Онде наш друг Дворжак згадував на тижні, що Тарновецька твоя не проти на роботу залишитися. Якщо фракція посприяє.

— А що — посприяє? — примружив очі маг.

— Чого ти мене питаєш? — негайно відхрестився суддя. — Дворжака питай. Твоя фракція, взагалі-то.

— То ж ви до мене донесли цю інформацію. Але я радий. Завжди треба мати запасний варіант, — він сперся на поручні й задивився на водну гладінь, яку розсікав катер. — А Тарновецька не дурна.

— Що, собі ти теж уже щось підшукав? Про всяк випадок, — спитав Берток байдуже, але Златан уловив іскри напруги, які посмикувалися в аурі судді.

— Я, дядьку, взагалі хотів би відпочити від роботи. Років так зо два-три. Відкладених коштів вистачило б на скромне життя. Після того, як прокляття зняте і я нарешті можу хоч крок зробити без страху, мене люто приваблює думка про свободу. Та й суд ваш осточортів уже за всі ті роки, вибачте на слові… Проте відпочинку не вийде. Артефакти знайдуться.

— Звідки певність?

— Бо якщо не знайдуться — шановний екс-глава, який просунув свою павутину в половину апарату, спробує повернути владу, а суддям, які відсторонили його, несолодко буде. Тому я певен, що ви, дядьку, не менше від мене зацікавлені в тому, щоб нас із Тарновецькою спіткав успіх.

— За нього не проголосують, — відрізав Берток. — Він може бути бозна-скільки впевненим у цьому, але даю палець на відтин — голосів не отримає.

— А самі отримаєте? — Златан краєм ока зиркнув на родича. Напередодні його застала зненацька новина про те, що угорську фракцію на виборах представлятиме суддя.

— З цим я розберуся. Напрацювання є. Тільки Желібор не розуміє, коли до нього по-доброму говорять.

— Ви до світляка — по-доброму? — Златан гмикнув, уявляючи, як Берток намагається схилити новоспеченого чеського суддю на свій бік.

— Йому це ще озветься… А щодо нашого екс-чванька, то сміховинно це — подавати якусь апеляцію. Неповага до рішення суду.

— Та в одному місці мав він рішення суду, — Златан опустив голову на поручні, й перед очима замиготіли зблиски на воді. — Демон сто років був при владі і хотів би ще стільки ж, якби отримав силу у фіналі Гри.

— То перехоче. А от ти…

— Дядьку, я сам розберуся зі своїми планами на майбутнє, — чех різко випростався й подивився в очі судді, не прикриваючись більше іронією.

— От скажи — на біса? — уїдливо спитав Берток. — Якщо відкинути те, що це почесно й круто? Тебе лише смикатимуть на найбільш небезпечні оказії. Недоброзичливців матимеш більше, ніж друзів. Фіфа твоя, може, й нічогенька, але тобі з нею однаково не бути — сам розумієш. А з гарною посадою таких ще з десяток знайдеш. І допоможеш мені по старій дружбі з виборами.

Златан слабко всміхнувся. Він уявив, як його кулак — можна й без магії — заїде просто в обличчя угорського судді й зітре з нього зарозумілий усміх, а заразом позбавить кількох зубів та звички плескати язиком у такому тоні. Проте він не міг дозволити собі подібних емоцій.

Бертока відволік телефон, і угорець, діловито зажебонівши щось у слухавку, відійшов убік.

Хвиля жаскої енергії, всотаної під час Гри у Львові, знову здійнялася всередині та здушила горло. Златан вчепився обома руками в поручні катера й заплющив очі, силкуючись не виблювати всю вечерю, а заразом — угамувати силу, що випалювала його. Перед очима ошаліло мерехтіли зблиски на воді. Голова паморочилася. Напади не слабшали.

Він вилаявся собі під носа. Ніколи ще власне тіло не здавалося настільки чужим, неоковирним і небезпечним. Зрив у бібліотеці вдалося списати на нещасний випадок. Але більше не можна: і ставки надто високі, й часу мало. І Варта напрочуд чітко заявила, що не терпітиме його недомовок. Але Златан не уявляв, як змусити себе розповісти їй, з чого все це почалось і куди все це котиться надто стрімко. Сподівався десь глибоко всередині, що відкриє їй усе, коли найгірше буде позаду. Упевнено скаже: загрози жодної. Житиму довго і щасливо…

Златан змусив себе випростатись і спокійно подивитися на Бертока, коли той наблизився знову.

— Дядьку, ви коли‑небудь думали над тим, скільки всього я зможу зробити для темних? — відказав він, торкаючись улюбленої риторики угорця. — Так, посада судді — приваблива. Але її вимоги чи політика фракції часом зв’язують руки. А я хочу незалежності. Ще мені аж свербить допастися до нормальної зарплати. Адже внески до фонду Вартових не припинялися навіть після трагедії, тож, думаю, попри інфляцію, сума там кругленька, — маг спробував звести все до жарту, проте угорський суддя дивився на нього похмуро.

— Наївний ти, племіннику, якщо думаєш, що руки при владі будуть вільними коли‑небудь.

— Я докладу до цього зусиль.

«Або ж усе дуже погано закінчиться», — подумав Златан і вдихнув нічне повітря, пригадуючи, як волосся Варти лоскотало його шию й плуталося під пальцями. — Щиро бажаю успіхів на виборах. І не забувайте, що ми з Тарновецькою вам потрібні.

— Мені потрібні Вартові. Хто сказав, що це маєш бути ти з Тарновецькою?

— Не починайте, пане Бертоку.

— Не починаю. Я просто не забуваю…

* * *

Варта так уважно стежила за трійцею з відсутніми аурами, що не помітила спалаху в іншому кінці пабу.

Двоє — алхімік і маг — зчепилися за щось і встигли розтрощити кілька кухлів, перш ніж вайлуватий на вигляд бармен схопив за барки одного з них.

— Тобі щось у горлі стало? — гаркнув він на алхіміка.

— Я б не влазив куди не треба, — сторожко втрутився маг.

— Спостерігай, але не влазь, — шепнув Варті й Амброз.

Алебарда нахилився вперед, мружачи світлі очі, й видихнув:

— Гей, а я його знаю. Це Янко, з Натчиного універу. А другого не бачив раніше…

Тим часом цей самий Янко з солідно закривавленим носом і маг, з яким вони щось не поділили, поповзли до дверей пабу під пильним поглядом бармена.

— Ось так: викликають на дуель, — гарячково прошепотів Амброз, постерігаючи за рухом у пабі. — А тоді — пшик! І нема.

— Але ті, без аур, на місці, — відказала Варта, яка вся ніби перетворилася на шпичаки напруги.

— Це наразі… Алебардо, ти пасеш трійцю. Ми прогуляємось, — Амброз обмінявся сторожкими поглядами з алхіміком і потягнув чаклунку до дверей. Звичайні люди в пабі не звернули особливої уваги на спалах сутички і занурились у свої розмови, ніби не сталося геть нічого. Світ довкола них почасти згладжував те, що стосувалося чарівницького боку, — і всім це було лише на руку. Хоча інколи Варті здавалося, що люди надто занурені у власні мушлі, тож привернути увагу може лише те, що торкається їх особисто. Як-от кулак у носа.

Варта і Амброз знайшли дуелянтів просто за пабом, в обчухраному дворі, з одного боку підпертому вкритою графіті стіною, а з другого — оточеному сітчастим парканом.

— Що, вже весь гонор розгубив? — спитав маг у свого суперника. — Чи ти тікатимеш від виклику?

Алхімік не відповів, витираючи ніс від крові. Хитало його помітно.

— Спостерігай, — Амброз тримав чаклунку за руку, мов лещатами. — Нам треба дочекатися появи тих трьох…

— Я так не думаю, — дівчина вирвалася не без допомоги підсилення і вистрибнула з‑за рогу, гукаючи з фальшивою радістю: — Агов! Та чи не Янко це?

Алхімік глипнув на неї. Він кліпав часто-часто і пробелькотів щось ледь чутне.

— Таки Янко. Сто років не бачилися! — Варта вдоволено вивільнила павутину і дозволила тій стікати донизу, аби атакувати в будь‑який момент. — Гей, шановний! — вона зиркнула на мага, перекошеним лицем котрого можна було розлякати всіх відвідувачів пабу. — Ти зовсім совісті не маєш, що чіпляєш того, хто на ногах ледь стоїть? Вважай, що я — його заступниця. Давай розберемося з цим швидко.

* * *

Варта силкувалася пригадати все. Вона прокручувала події в голові знову і знову. Але думки не виводили із замкненого кола. Наче перед нею лежали розсипані пазли з різних наборів, які не підходили одне до одного. А половини взагалі не було.

Ось вони з Амброзом і Алебардою спостерігають за тим, як маг викликає алхіміка на дуель.

Ось під стіною з постерами сидять ті троє — який, у біса, вони мали вигляд?

Ось вона виходить уперед, щоби стати імпровізованим заступником і спантеличити суперника.

Ось атакує мага. Той відповідає. Доволі сильний, але не винятковий.

Ось павутина хльоскає, мов батіг. Рука мага повисає безвільно, але він віддячує такою морозною хвилею, що у Варти лід пливе по шкірі вгору аж до ліктів і обпікає незгірше за вогонь.

Ось Янко зовсім поруч. Просить про щось. Нічого не розуміє. Він же бачить Варту вперше.

Ось Амброз заступає її, грубо відштовхує і гаркає щось гнівне.

Ось між його могутніми руками поблискує енергія, аж зрима від напруги. Іскрить і обпікає.

Ось усе закручується, мовби Амброзова несподівано шалена сила стягує до себе видиме і невидиме. Але суперник кидається вперед — атака вислизає вниз. Земля довкола двигтить.

Ось Янко волає.

Ось хвиля холоду від потилиці до п’ят. Ірраціональний страх, який піднімається зсередини.

Три тіні за спиною. Шелест. Погляд через плече. Три тіні й очі-криниці. Очі-криниці надто стрімко наближаються.

І — провалля.

…Амброз і Варта повернулися до тями посеред того ж подвір’я. Вони сиділи поруч, приперті спинами до розмальованої стіни. Ні сліду незнайомого мага. Ні сліду алхіміка Янка. Ні сліду сутички. Ні сліду трьох тіней. І жодного обличчя в пам’яті.

Алебарда знайшов їх першим. Він спантеличено тер перенісся і твердив, що гадки не має, коли й куди зникла трійця з пабу. Ніби вітром звіяло.

— Чортівня, якщо треба це якось назвати, — відказав глава темних. — Я був там — і наче не був! Вартко, а ти що — хочеш демонам душу віддати? Куди рвонула, коли я наказав спостерігати?

— У мене немає часу на це, — відрубала дівчина. — Якби я змогла вибити правду з того мага…

— Якби було так просто — взяти винного й вибити з нього правду, — то ми вже зробили б це і без сторонньої допомоги! Якби не клятий туман…

— Це трохи скидається на суддівську силу, — зауважила чаклунка, пригадуючи моторошне вміння Златана уповільнювати час і наказувати будь‑кому зробити будь‑що. — Але ті троє… Ні. Вони не судді, — дівчина досі не могла позбутися відчуття страху, глибинного й непояснимого, що опанував її, коли трійця з’явилася посеред сутички. Ні колишній глава, ні Берток із його погрозами не пробуджували в ній нічого схожого.

— Ясна річ, що нє, — огризнувся Амброз. — Я бачив не раз, як Златан робить оце: клац-клац, усім слухати мене. Судді стирають усе начисто: ти слухаєшся їхнього наказу, а потім навіть не пригадаєш, що відбувалося. Трійця ж…

— Вони самі як у тумані, правда? — дівчина примружила очі, щоб упевнитися, що із зором усе гаразд і він ігнорує лише викрадачів. — У житті такої магії не бачила! Алю, може це бути якесь хитромудре закляття алхіміків?

— Якби я вмів отак працювати з чужим сприйняттям, уже був би мільйонером, — протягнув Алебарда, кривлячи тонкі губи. — Янка шкода.

— Ми не знаємо, де він, — зауважила дівчина, кидаючи погляд на екран мобільного.

Минуло лише десять хвилин відтоді, як вони покинули паб. Трійця з’явилась і змусила їх провалитися в пітьму щонайпізніше хвилини три тому. Дівчину аж тіпало від думки, що вона була цілковито беззахисна й безтямна перед суперниками, які могли зробити що заманеться. Поранити її. Убити тут же. Чи забрати з собою.

Проте вони не зробили нічого. Варта не знала, як це розуміти. Утім, те, що вони з Амброзом живі, вселяло надію, що й зниклі чародії — не трупи на дні Влтави.

Можна було б кинутися навздогін, але куди й за ким? Сплетіння вуличок старого міста і його несподівані повороти нагадували лабіринт, тож дівчина була певна, що швидше загубиться тут сама.

Варта вперла кулак у бік, притулилася плечем до шорсткої стіни, переборюючи раптове виснаження, і спитала:

— То ви хочете їх знайти, тихцем спостерігаючи?

— Вистежимо, — огризнувся Амброз. — Якби ти не рвонула вперед, ми б зачекали та пішли за ними. Вони никаються десь поруч. Я відчуваю це. Не під землю ж провалюються!..

— А ви пригадуєте, що тут було раніше? — раптом спитав алхімік, роздивляючись стіну пабу, розписану графіті так рясно, ніби тут відривалося кілька поколінь підлітків. — Це ж відносно нове місце.

— Раніше… — глава темних примружив очі. — Та теж чи паб, чи винарня якась. Вони з біса швидко змінюються. Хіба ти щовечора б тут тусувався, тоді шанси запам’ятати є…

— Чародійських закладів не так багато, — розважливо продовжував Алебарда. — Я можу помилятися, Амброзе, але хіба цей та наші попередні не належали до однієї мережі?..

* * *

— «Їх не торкнеться чужинська рука», — перечитала Варта вголос. — Звучить! Тільки чужинська — це рука будь‑кого, хто не Вартовий? Чи когось з іншого Конгломерату? Чи абстрактного ворога?

— Ти в мене чи в книги питаєш? — поцікавився Златан, зосереджено намагаючись примостити за вухом смугастий олівець.

— У Всесвіту! — огризнулася дівчина. — Якщо їх не торкнеться чужинська рука, то як же, скажи мені, вони зникли?

— Свої заникали. Очевидно ж!

— Весело жити, — пробурмотіла чаклунка, гортаючи сторінки далі.

Після інциденту в Клементінумі вони більше не навідувалися туди. Проте суддя Фелікс на прохання Златана роздобув їм трохи потрібних матеріалів. Він заприятелював із тамтешніми світляками, зробив копії потрібних документів і передав їх магам. Представники Клементінуму зі скрипом погодилися з висновком суддів, що вбитий Златаном маг перевищив свої повноваження і все це взагалі велике непорозуміння та нещасний випадок. Проте потенційним Вартовим доступ до бібліотеки все одно заборонили, мотивуючи це тим, що вони досі потенційні, отож особливих прав не мають.

По обіді, коли дивитися на старовинні сторінки стало вже тоскно, а температура повітря навіювала думки про поїздку на Північний полюс, Варта і Златан зустрілися з Лукашем. Той, скаржачись на вересневу спеку, туристів і бездіяльність фракції, повів їх до дому своєї родички, яка мала успадкувати звання хранительки артефактів. Проте формально статус їй дістався, а реліквій уже не було. Та все ж стара чаклунка могла знати бодай щось.

— Попереджаю: вона давно не в ладах із власними думками, — буркнув Лукаш, поки сполохана служниця за його наказом побігла повідомити господиню про гостей. — Тому вам краще не сподіватися занадто.

— Ми спробуємо, — Златан потиснув йому руку. — Щось нове дізналися після вчорашнього фіаско?

— А я там був чи що? Якби знав, як боротися з цими тіньовими викрадачами, вже сказав би.

— Тіньовими? — звів брови маг.

Лукаш відвернувся до вікна і провів пальцями по рамі:

— Кажуть, вони рухаються нечутно і швидко. Як тіні. Я сам ще не стикався…

— Я стикалась, — озвалась Варта. — Не можу не погодитися з таким описом.

— Ну от, — смикнув плечима темний. — Усе, я пішов. Попереджаю тільки: не дратуйте Ґертруду, бо вона може й суддю з порога відправити. І краще не згадуйте про мого батька: вони з тіткою посварилися так сильно, що й досі сідають по різні кінці святкового стола.

Лукаш застережно подивився на магів і зник за дверима саме тоді, коли повернулася служниця зі згодою господині побачити гостей.

* * *

— Ще єдні! Єдні вже приходили. Вам тут що — місце на шпацер? — хранительці на вигляд було років під вісімдесят, проте голос її все ще зберігав силу і помітну злість.

— Пані Ґертрудо, ми прийшли до вас як до останньої живої хранительки, котра застала артефакти, щоб ви скерували нас на правильний шлях, — Златан узяв ініціативу на себе, бо його досвід перемовин зі старими впертюхами значно перевищував Вартин.

— Ще скажіть, що говорили з духами мертвих хранителів, але ті відправили вас до диявола на роги, — пробурмотіла стара пані, погляд якої пронизував, ніби стріли енергії.

— А хто вже приходив? — поцікавилася Варта, роздивляючись квітчасті візерунки на шпалерах.

— Усі ті ваші. З Конгломерації. Желібор, щоб він удавився, яка цяця пишна стала! Дворжак зо свитою. Теж розкабанів так, що нема ради. Скоро не зможе ногою ворухнути, не те що павутину сіпнути, — чаклунка гмикнула.

— Пані Ґертрудо, чого вони на вас так напосілися? — Златан довірливо подався вперед.

— Спохопилися за старе! Та я багато літ не бачила їхні ті цяцьки. Остатньо вони були в дядека Томашка, а потім — не відаю!

— А дядек Томашко — він з вашої родини? — поцікавився маг.

— Ну а з чиєї? З твеї чи що? — підозріло зиркнула на нього Ґертруда.

— Насправді, може бути, що й так, — усміхнувся Златан і виклав свій перший козир. — Бачте, моя мати — ваша далека родичка.

Варта знала, що давні чародійні родини неодмінно мають між собою кровні зв’язки, часто надто віддалені у часі, щоби зважати на них, — як в Алебарди та Наґінати. Проте стара чаклунка із цікавістю примружила очі й спитала:

— То яка така родичка?

— Меделіна Богумінова, — послужливо відповів Златан. — Вона загинула багато років тому.

— Меделі-іна… — протягнула чаклунка, мовби копирсаючись на споді своєї памяті, і тут‑таки спохопилася. — Медленка! Та, котра пішла за Златека Богуся? За того вічне пелехатого й розкошланого?

— Н-ну… — маг мимоволі торкнувся власних кучерів. — За Богуміна, так. То була моя матір.

— Он я-ак, — бабця придивилася до Златанового лиця. — Є, є таки щось від неї, але ніс усе псує… Твоя матір усім пестунка була. Жаль, молода загинула.

— Так. Але вона згадувала про вас і про те, що дім Горачеків зберігав артефакти. То ви бачили їх ще до радянського вторгнення? — Златан зіслизнув із теми про спільну родичку до справжньої причини їхнього візиту.

— Бачила, — поважно відказала стара.

— А опісля? — зацікавилась Варта, пригадуючи, що на засіданні Конгломерату чехи божилися, ніби артефакти зникли в 68‑му.

— Так, а що ж? — спохмурніла пані Ґертруда, переводячи погляд на дівчину. — Та не сіпайся так, мовби тобі мій ослін гарячий!

— І ви це сказали панові Желібору?

Чаклунка стиснула губи.

— А він мене що, слухав? Він пробував був якихось своїх магій, не найшов нич, а потім сказав, що пітьмава баба геть дурна й ніц не знає. А я вам скажу: сам він дурний. Я, може, й стара, але вищі не благословляли мене дітваками ні єдного разу. Того я прегарно чую павутину, хоч пальці слабі вже. Та маю гарну звичку все важливе ховати на споді, ота-ам… — вона постукала по чолу вказівним пальцем. — Так, щоб ніхто не дістався.

— Навіть судді? — недовірливо спитала Варта, пригадуючи, яка неймовірна в тих сила.

— А що є суддя, скажи мені, магічко? Суддя є плоть і кров, павутиння й думки, як і всі ми. Коли жиєш трохи більш, то вже ні єден суддя не ладен злякати тебе. Він має могутню потугу в своїх руках, але й мене гарно навчено того, що знав раніш кожний зо хранителів. Ми шануємо традиції й передаємо їх далі. Хоч мій праонук Лукаш не дуже талановитим вдався, але навіть він знає все, що тре’ знати…

— Дуже тішимося за вашого правнука, — запевнив Златан. — Але як щодо Желібора і його допитів?

— Він чванний. І понад тим — ще би я відкрила хоч що світлякові!

— То, може, відкриєте нам? — спитав маг тихо. — Задля пам’яті Медленки.

— Ти мене не заговорюй, пелеханю, — спохмурніла бабця. — Архів — то не забавки. Чого б це я мала давати ключ вам?

— Бо ви хранителька, — втрутилася Варта. — А я — донька останніх Вартових Тарновецьких і хочу посісти законне місце. Хіба цього недостатньо?

— Ти — дитя шановних Станіслава й Амалії? — у голосі Ґертруди щось здригнулося. — Тарновецьких з‑під Кракова?

— Так. Мене вирвали з минулого й перенесли в нинішній час… якщо ви ще не чули мою історію, — неохоче додала Варта, котрій здавалося, що це звучить надто химерно навіть для магів.

— Правда… — стара чаклунка заплющила очі й усміхнулася. — Нарешті трохи відвертости й правди. Що ж, задля пам’яті бенкетів, які давали колись на віллі Тарновецьких і про які так любила оповідати моя бабця… Та за те, що ти здолала сто літ і ще кілька, щоби зайти до мене в цій справі, ключ я дам. Як зможете найти двері, то за ними і ховається ваша відповідь. Думайте обидвоє про те, що вам так горить віднайти — коли ваші помисли й бажання сильні, то ви побачите, що шукали.

Вона простягнула руку з тонкою, мов папір, шкірою, помережаною прожилками. Спочатку нічого не відбувалося. Тоді зверху спалахнув клубок, сплетений із тонких і ледь зримих енергетичних ниток. Вони розплутувалися самі собою, і над долонею старої чаклунки повітря почало тремтіти, ніби пара над каструлею з окропом.

— Бери дівку, а тогди мою руку, — жінка спідлоба подивилася на Златана. Її обличчя викривилося від напруги. — Тримай кріпко. І думай за те, що шукаєш. Я тобі тут не порадниця, але коли хочеш, то зможеш віднайти.

Маг міцно схопив руку Варти, потім наблизився до пані Ґертруди. Дівчина помітила, що він опускає пальці з видимим зусиллям, ніби перемагає потужний опір.

Урешті жаске плетиво торкнулося долоні чеха — і все зникло.

* * *

Варта відчувала себе цілком сущою. Відчувала краплі поту на шиї, застібку сережки, яка зачепилася за волосся, і натерту ліву п’ятку. Проте — не бачила. На місці, де мали би стояти обидві її ноги, червонів складними візерунками килим, який обривався, і з‑під нього проступав лакований паркет. Дівчина поворушила руками, але не помітила навіть тремтіння.

— Гаразд, нас тут немає, бо й не мало б бути, — прогугнявив десь неподалік Златанів голос, що звучав так, наче чех сидів за стіною.

— Натомість тут мало би бути щось корисне, так? — озвалася Варта.

Вона блукала поглядом по незнайомій кімнаті. Темно‑червоні шпалери нагадували музей. Дерев’яні меблі тулилися під стінами, майже витіснені горами книжок і газет. Скидалося на те, що тутешні жителі або готуються до переїзду, або мають надто велику любов до друкованої продукції.

Варта спробувала торкнутися найближчої гори книг, проте рука пройшла наскрізь.

— Златане, ти можеш що‑небудь узяти?

— Ні. Це ж спогад Ґертруди — нам не вдасться вносити сюди зміни…

Двері рипнули і взялися хвилями.

Дві тіні прослизнули досередини — розмиті, ніби хтось намалював їх м’яким грифелем, а потім різко розтер. До Варти долинав шурхіт кроків. Вона силкувалася сконцентруватися на новоприбулих, проте ті рухалися, а рух розмивав їхні контури.

— Ох і захаращено ж тут! — шепнула одна з тіней.

— А ти що хотіла? Дядекові нема часу дбати за порядок, а слуг він звільнив. Підступів остерігається.

— То нам пощастило застати, коли його немає, — дзвінко розсміялась перша тінь.

— Таки так… Ось тут те, що ти шукала, — друга помалу підійшла до полиць і зупинилась поруч із Вартою.

Її обриси стали на мить чіткішими — немолода, але ще вродлива жінка з коротко обтятими кучерями дивилась угору на книжки. Очі її видавалися затуманеними, наче думки блукали зовсім не тут.

Проте вона різко шарпнулася — знову стала тінню — і висмикнула з полиці кілька книжок.

Її супутниця наблизилася, завмерла. Зовсім юна, чорнокоса і бліда, як казкова Білосніжка. Яскраві губи привідкриті від збудження. Погляд палає. Павутина з її рук обплутувала першу жінку цілковито — потоки енергії були чіткими й виразними, ніби підсвітлювалися зсередини. Тому все довкола двох жінок світилося то золотом, то пекучою білістю.

Старша сягнула руками в просвіт на полиці й дістала звідти невелику картонну коробку. Молодша вирвала її з рук супутниці, а тоді обережно відкрила.

Варта зазирнула всередину й обімліла. Інкрустований каменями келих вона не сплутала б ні з чим. Артефакт Вартових виблискував так близько — але водночас залишався недосяжним.

— Як мені впевнитися, що це не підробка? Знаю дядека — він зробив щонайменше кілька копій, — знервовано спитала чорнявка. — А тоді розіслав їх у всі куточки світу, аби мисливці за чужим скарбом пітніли в пошуках…

— Зараз упевнишся. Ти ж клятв Захисників не давала?

— Яким чином? — гмикнула дівчина.

— І справді… Гаразд. Хочеш упевнитися — торкнись, — відповіла зачаклована супутниця повагом. — На всіх підробках лежить закляття, його можна роздивитися, зняти й обійти навіть простим скрижанінням. Проте захист артефакта вплетений у нього ще в момент створення. Безумовний захист, який тебе не визнає.

Чорнявка кивнула і взяла келих правою рукою.

Світ довкола Варти вибухнув світлом. Усе довкола втратило обриси. Книжки посипалися з полиць, газетні сторінки залопотіли, з каміна в кутку зірвалося кілька свічників, люстра загрозливо задрижала кришталевими намистинами. Від руху речі втрачали обриси і здавалися просто розмитими плямами.

— Чорт! Чорт! Сто тисяч чортів! — юна чаклунка випустила келих із рук і сама впала на підлогу, притискаючи руку до себе.

Коли вона перестала смикатися, Варта роздивилась усе — права рука чорнявки вкрилася червоними плямами, які нагадували розжарені вуглини. Вони повзли вгору, мовби хтось невидимий стояв поруч і тицяв у шкіру дівчини розпеченою павутиною.

— Та-ак… Це точно справжній, — процідила вона з видимим задоволенням, роздивляючись понівечену руку.

Розбурхана чорнявка висмикнула газету з найближчої купки макулатури, швидко підхопила нею келих і, зойкаючи від болю, опустила його назад у коробку. Тоді поправила рукав светра, щоби сховати руку, і повернулась до своєї супутниці, яка спостерігала за всім мовчки й відсторонено — через зачарування, що досі оповивало її.

— Для нас обох буде краще, якщо ти сховаєш це на дні свого Архіву і ніколи не піднімеш нагору. Давай, хранителько, допоможи мені… — чорнявка клацнула пальцями, й у цьому жесті було щось дуже знайоме, але Варта не могла зрозуміти, що саме.

— Користуйся рукавичками наступного разу, — безтурботно відповіла старша чаклунка, і плетиво сил, що тримало її під контролем, запалало ясніше.

— Дякую за пораду, — відказала чорнявка й попрямувала до дверей. Вона озирнулася сторожко — і наткнулася поглядом на те місце, де стояла Варта.

А тоді все зникло.

* * *

— Це сила хранителів, так? — Златанові очі палали, коли він після повернення зі спогадів сидів навпроти пані Ґертруди й випитував у неї про цю мандрівку. — Славнозвісний Архів? Це лише ваша родинна магія? Ви можете навчити її ще когось?

— Йой, пелеханю, вспокійся! — пробурмотіла стара чаклунка, складаючи руки на колінах, укритих пледом. — Так, то є мій Архів. Ти кладеш печатку на те, що було, — і ніхто її не зірве. Ані магія, ані закляття алхіміків, ані правдовод від відьом. Архівувати навчили мене, а я навчила свого племінника, а він — свого сина…

— Але ж ви самі не пам’ятаєте, що там було, — зауважила Варта, пригадуючи, що юна чаклунка навіяла супутниці потребу приховати цей спогад. Та, вочевидь, послухалась і не підозрювала, що допомогла викрасти артефакт.

— Мені того й не треба, — Ґертруда розгладила плед на колінах. — Те, що було — було й пішло. Світ занадто розпливається зараз, але я знаю: що втрапило до Архіву, того не розмиє жодна хворість чи біда. Ніхто не відбере того насилу. Ніхто не побачить, якщо я не дам ключа…

— Ми вдячні, що ви дали його нам, а не фракції, — запевнив Златан.

— Пф-ф… — пані Ґертруда прикрила очі зморшкуватими повіками, демонструючи своїм виглядом зневагу до правління. — Ви заговорили зі мною про те, що важить. А ті політикани — лише про гроші та про свої пихаті пики… Що мені теперка їхні гроші? А життя, кілько б мало його не було, важніше… Тож дивіться мені, виживіть.

* * *

Коли вони вийшли з дому старої хранительки, спека вже спала.

— І що ж ми такого знайшли? — спитала дівчина, коли занедбаний сад залишився за ворітьми, а Златанові пальці переплелися з її власними. — Що тебе так утішило?

Чех дивно усміхнувся й спитав:

— Ти гарно дивилася?

— Наскільки могла.

— Тоді мала б помітити. Старша чаклунка — це була Ґертруда. Але важливо те, що я знаю, хто друга!

— То тепер ми підемо до неї і дізнаємося, куди вона забрала келих?

— Це трохи проблематично, — пробурмотів Златан. — Якби ж знати, нащо їй це знадобилось!.. То була моя мати, Варто. Меделіна Богумінова. Моя мати викрала артефакт із будинку хранителя!

* * *

Дорогою додому в Златана вчепилася думка про матір та її роль у зникненні артефактів. Варті здавалося, що в нього вчепилася ще й істерика, не зовсім управно задавлена іронією.

— Може, вона викрала їх для твого батька? — чаклунці було трохи ніяково ворушити трагічне минуле Златана, але сам він говорив про загиблих батьків відкрито й без зайвих сентиментів.

— Навряд чи. Батько чудово знав, що йому самому артефакти не знадобляться, — Златан укотре потягнувся до кучерів, які любив смикати в моменти хвилювання, але опустив руку й розсміявся: — Та вона зачарувала Ґертруду!

— Я помітила. Навряд чи твоя мати переконала б її віддати артефакт просто так.

— Ні, я не про те. Я не знав, що вона була така… сильна! — у голосі мага майнуло зачудування й гордість. — Це ж суддівське заклинання. Мабуть, батько навчив її. Поки працював дідовим помічником. Але якби Меделіна не мала достатньо сили, вона в житті не опанувала б цієї магії… Варто, ми повинні обшукати квартиру. Від плінтусів і до стелі. Якщо та жінка знала щось? Якщо в неї була підозра, що артефакти мені знадобляться?

Чаклунка з жалем подивилася в очі друга, які палахкотіли завзяттям і надією.

— Златане, це було дуже давно.

— Байдуже! Мати знала, за кого вона виходить заміж.

— До того ж ти сам казав, артефакт — не просто випадкова ложка. Аура і все таке.

— Скільки є шансів у нас зараз? Мінімум. А це хоч якийсь шанс.

— Гаразд, сьогодні ж влаштуємо обшук у тебе вдома.

— Ти коли‑небудь знімала паркет?

— Ні, тільки вовкулачі голови, — зіронізувала Варта. — Чому чеська фракція була така певна, що артефакти зникли після того вторгнення, якщо один точно зберігався в Празі ще довгі роки?

— Думаю, ніхто не цікавився насправді. А може, другий дійсно вивезли в Росію, а чутки пішли про обидва. Або ж… — Златан клацнув пальцями, й Варта піймала себе на думці, що він цілковито скопіював цей жест у матері. — Або ж фракція має свій інтерес у тому, щоб їх не знайшли…

Утім великий переворот усіх речей у квартирі таки нічого не приніс. Златанів ентузіазм більшою мірою вивітрився. Наступного ранку Варта отримала «люб’язне» запрошення від судді Желібора, який вимагав негайної зустрічі «з нагоди сприяння львівської претендентки небезпечним злочинцям».

— Думаю, він про друга нашого Амброжека, — смикнула плечима дівчина, перечитуючи повідомлення. — Бо хто тут найбільше скидається на небезпечного злочинця?

* * *

Суддя запросив її до палацу, де відбувалося засідання Конгломерату минулого тижня. Як виявилося, Желібор працював там, поєднуючи офіційну посаду про людське око з суддівською. Зі стін його кабінету на відвідувачів дивилися похмурі королі давнини, трійця князівен, серед яких Варта впізнала засновницю Праги, скорботні людські святі та золоті стрілки астрономічного годинника. Того, якого так наполегливо вимагала Дикоросла — хоч на фото, а Варта все не знаходила часу до нього дістатися.

— Шановна претендентко, — суддя чеський говорив спокійно, але чаклунка усвідомлювала: цей спокій зовнішній. — Я викликав вас через неприємну ситуацію. Тому дозвольте не прикриватися суддівським нейтралітетом і говорити відверто.

— Люблю, коли говорять відверто, — чаклунка всміхнулася.

Сухорляве обличчя зі шрамами на щоках не виражало нічого хорошого.

— Спокій і добробут для мене понад усе. Ви ж, претенденти, заледве встигли провести тут тиждень, а на ваших руках уже кров світлих. Йдеться про інцидент у Клементінумі, котрий з легкої руки й завдяки беззаперечному авторитету пана судді австрійського зійшов вам із рук. Та вгамувати пана Віслава — це вам не жарти. Братові загиблого ніхто в Конгломераті не авторитет.

— Навіть чеський суддя?

Желібор здвигнув бровами і задер голову вище. Варта подумала, як кумедно було б, якби цей злостивий чех визнав, що він, хай великий і могутній, але не суперник невідомому Віславові. Але той лише зміряв її довгим поглядом і відказав:

— Ми тут не для того, щоб обговорювати мій вплив. Та враховуйте, що є сили, з якими важко мати справу.

— Співчуваю, що вам важко мати справу з цим паном. Щодо нашої ситуації — це був самозахист і нещасний випадок, — відказала Варта.

Вона знала, що суд дійшов такого ж висновку, тому погрози одного-єдиного чеха нічим їй не зашкодять. А він, напевне, хоче випробувати майбутню Вартову на міцність. Чи просто проїхатися по її нервах.

— Можете не замилювати мені очі своїм самозахистом, — Желібор зчепив пальці в замок. — Ще один такий випадок — і обіцяю вам, що розмова буде іншою. Вам не допоможе ні древність родів, ні виняткові обдарування чи заслуги під час Гри. Закон повинен працювати для всіх — інакше це вже не закон. Якщо ваш напарник уважає, що прихильність кількох суддів буде й надалі захищати його, то він помиляється.

— Пане Желіборе, — Варта нахилилася вперед над столом. — Якщо ми заговорили відверто, дозвольте навзаєм подякувати вам за теплий прийом у Празі. Це був справді незабутній вечір.

— Я не зовсім розумію, до чого це зауваження, але вловлюю в ньому недоречну іронію.

— Наступної ночі після засідання Конгломерату на мого партнера напала група світлих, — вела далі Варта. — З дуже конкретною метою. Я поки що не знаю тут жодної особи, яка прагнула би прибрати Богуміна більше, ніж ви, і водночас мала достатній вплив, щоби прикрити цю справу.

Обличчя чеського судді не змінилося.

— Ви, Тарновецька, хочете заявити, що я причетний до цього нападу? Закликаю вас подумати двічі, перш ніж відповісти безглуздим наклепом.

— Самі просили відвертості, — Варта усміхнулася, бо прихований, але відчутний гнів судді розбурхував її внутрішню темряву несподівано сильно. — А оскільки ви щойно пообіцяли… що саме? іншу розмову? — то скидається, що погрози для вас — звична річ. Тож і замах не мав би становити проблеми для такого могутнього поборника пітьми.

— Якби я хотів узгодити щось із вами чи з молодим Богуміном, то це був би відвертий діалог, — на мить Варті здалося, що Желібор виправдовується. — У мене немає жодних причин нападати на вас.

— Ну а в мене немає жодних причин вірити вам. Тому пропоную перейти до злісних злочинців. Яким я сприяю. Ви ж задля цього мене викликали, так?

Желіборове чоло, посічене зморшками, зовсім насупилося.

— Ми ще повернемося до попереднього питання. А наразі… Чи були ви свідком того, як минулої п’ятниці о четвертій дня в районі Малої Страни світлі алхіміки переслідували викрадачку, належну до відьомського шабашу?

— Я була свідком того, як троє алхіміків напали на одну беззахисну відьму й погрожували розправою.

— Чи відомо вам, що ця відьма — крадійка?

— Ні, я бачила її вперше. На зловмисників більше скидалися алхіміки. Вони напали втрьох на одну. Посеред дня. На вулиці, де могли зашкодити простим людям чи явно продемонструвати свою силу. Нам пощастило, що ніхто не помітив сутички…

— Залиште турботу про наслідки для фракції. Це їхня робота. Як і порушення алхіміків та покарання за цю самодіяльність. Я хочу довести до вашого відома, що відьма викрала цінну річ, яку ми планували використати для обміну з представниками Середньоазійського конгломерату. Ви маєте бути свідомі того, що середньоазійці не мають сентиментів щодо сусідів, зокрема щодо українців.

— Наскільки мені відомо, ця «цінна річ» — власність шабашу, котру відьми навряд чи планували віддавати східнякам, — відповіла Варта. — І судячи з того, що ви вичитуєте мене, замість податися до глави шабашу з претензіями, прав на ту річ у вас немає. Чи я помиляюсь?

— Ви некомпетентна, щоби зрозуміти всю складність взаємодії з шабашем. Я працюю з цією проблемою багато років. Не лише я, а й тутешні алхіміки.

— До речі, саме ці алхіміки згодом напали й на мого партнера. Це теж частина вашої програми з урегулювання взаємин?..

Варту пересмикнуло від згадки про Сакре Кьор, яке й вивело світлих просто на Златана. Що більше вона пригадувала той вечір, то більше розуміла: не мали б горді й помірковані зазвичай алхіміки кидатися на незнайомого прибульця. Тим паче — затято намагатися вбити Златана лише за те, що вона, його «емоційний зв’язок», втрутилася в їхні плани.

Желібор не встиг відповісти — телефон завібрував, і суддя зиркнув на нього. Обличчя чаклуна кілька секунд зберігало непроникність, а тоді брови сіпнулися вгору. Варта краєм ока спостерігала за найяскравішим виявом його емоцій. Проте цей спалах одразу ж розчинився в напускному спокої.

— Шановна Тарновецька, маєте щастя, — відповів суддя за кілька секунд настільки сухо, наче повідомляв про чиюсь смерть. — Польська делегація в Середньоазію оббила всі пороги і змогла дуже оперативно знайти для вас один із вивезених артефактів. Зараз вони вирішують бюрократичні питання, щоби перевезти його сюди. Це може вилитися у фінансові витрати, яких ми не планували. Та це питання піддається розв’язанню. Спробуйте тільки після цього заявити, наче я стою на вашому шляху.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

За жовтими шторами

— Скажіть їм зробити фото, тільки-но буде змога, — попрохала Варта у чеського судді, коли перший шок від новини минув.

Серце досі неспокійно стукотіло. Проте чаклунка добре пам’ятала, що казала Ґертруда Горачекова у своїх спогадах: останній хранитель виготовив багато копій артефактів. А впевнитись у справжності знахідки, на щастя, легко. Перед її внутрішнім зором стояли плями опіків на шкірі Меделіни Богумінової.

— Навіщо вам фото, дозвольте поцікавитися?

— Для інстаграму, трясця! — огризнулася Варта. — Я мушу впевнитися, що цей артефакт — справжній.

— Ви ставите під сумнів новину від польської делегації? — не приховуючи неприязні, спитав суддя.

— Я ставлю під сумнів усе. Дуже сприяє виживанню. Вимагаю фото, на якому буде чітко видно знахідку. Необхідно, щоб її тримали голими руками, — відкарбувала Варта, дивлячись в очі Желібора. — Руки не відсохнуть… сподіваюся.

— Посли здатні підтвердити справжність об’єкта без ваших нагадувань, — відповів суддя, не відводячи погляду. — Не заважайте людям робити свою роботу, шановна Тарновецька. У вас буде куди менше вільного часу в разі затвердження на посаді.

— Боюсь, тутешні зникнення магів не додають настрою на відпочинок.

— Попрошу вас не вигадувати нісенітниць. Ми не стикалися з жодним зникненням.

— Ну так, ви ж великий чеський суддя, — в’їдливо відказала Варта. — Сидите надто високо, щоби знати, що відбувається в цьому місті.

Желіборові очі знову спалахнули небезпечним вогнем, аж тут двері кабінету рипнули. Без стуку ввійшов Карел Дворжак і з порога попрохав шановну претендентку залишити його наодинці з суддею, бо справа термінова. Суддя не вставив більше ні слова, хоча Варта відчувала його погляд на собі, поки простувала до дверей кабінету.

* * *

Щойно зустріч із суддею завершилась, як завжди наполегливий глава темних зателефонував Варті й заявив, що треба поспілкуватися. Подеколи чаклунці здавалося, що він стежить за нею, як колись робила Златанова тінь в образі Евереста. Дівчина навіть уявила, що ніякого глави темних не існує, а це черговий прикол від Богуміна, але здоровий глузд підказував, що цього разу все не так, як у Львові. Хоча якась невловима схожість між Златаном і Амброзом була, і вони обидва Варту бісили.

— Слухай, Вартко, — чех бовтав трубочкою в склянці з улюбленим мохіто, хоча старовинний заклад повнився чудовим ароматом кави. — Я злий був, коли ти втрутилася тоді, з Янком. Але без вас зі Златаном ми не вирулимо. Я знаю, хто ви насправді. Дивись от, — глава дістав із кишені зім’ятий папірець. — Це список тутешніх темних сімей, в яких точно немає вашої втрати. Аланек же розвідає за світляків.

Варта пробігла список очима.

— Багато. Дякую, — відказала вона. — До речі, один з артефактів знайшли в Середньоазійському.

«А інший викрала Златанова матір».

— Ну супер! — глава темних щиро посміхнувся. — Відсвяткуємо це, коли він буде у вас у руках. Ох, хотів би і я його потримати!

— Краще не треба. Чужинська рука… — Варта спідлоба зиркнула на Амброза. — Відчуття тобі не сподобаються.

— Ясно. Чергова древня магія в дії!.. Отже, щодо щезників: молодший шабаш не зміг нічого виявити. До біди — жодна відьма не зникла, тільки алхіміки чи чаклуни. Так, наче тих травниць захищає щось! Тому наші біди для них що мертвому припарка… — глава темних потупився.

— А як там із теорією Алебарди? Перевірили власників?

— Повісив це на Аланека. Він же в нас суддівський син. Швидше за мене зможе дізнатися, хто що тримає. Чеська фракція взагалі має корисні зв’язки в міському правлінні, тому вибила кілька класних точок. Під забігайлівки чи там крамниці зілля.

— А у вас і такі є? — здивувалася Варта. — Львівські відьми коли й підпрацьовують з варивом чи ворожінням, то все це індивідуальні замовлення і ніякого офіціозу.

— Взагалі не знаю, як ви там без фракції існуєте.

— Нормально існуємо, — Варта відчула трохи образи за рідні краї. — Економіка від цього не страждає.

— Нє, ну це таке, обороти просто маленькі… А якщо зірвані? Або великі внутрішні конфлікти? Або ще щось… гірше?

— Бачиш оце? — Варта відгорнула волосся й непомильно тицьнула пальцем у тонкий шрам на скроні, біля самих коренів волосся. — Конфлікт із вовкулаками. Мені було сімнадцять. Ми все самотужки вирішуємо. Адже це ваше славне правління вирішило, що українські маги недостатньо… що? Багаті, древні, сильні?

— Я не знаюся на політичних залаштунках, Вартко.

— От і я теж.

Щойно Амброз відлучився до вбиральні, увагу чаклунки привернула спершу розписана зеленавими візерунками стеля, а тоді несподівана картина: Златан власною персоною чимчикував просто повз вікна кав’ярні в напрямку мосту Легії. Варту маг не помітив. Її це задовольняло, адже чех мав би зараз тусуватися в лікарні, вирішуючи проблеми зі своїм станом, який він туманно назвав «негаразд». Утім, судячи з компанії, в якій перебував Богумін, він непогано розважався. Маг, сяючи, як начищений чайник, прямував кудись у супроводі дівчини, котру чаклунка бачила вперше.

Вона заспокоїла себе тим, що Златан знає всіх і всюди, а даремні переживання не варті її нервів. Тим паче, сподівалася, що ввечері зможе обговорити з чехом подальші плани і вирішити, як шукати другий артефакт, що робити зі щезниками, Желіборовими погрозами та невгасимою жагою перевірити, наскільки зручно кохатися на підвіконні.

Тільки ввечері Златан не прийшов.

* * *

— Вартова таки прийшла, — прошепотіла Душанка, відчиняючи двері.

Чаклунка роззирнулася, перш ніж увійти, але відьма вже поманила її за собою до кінця коридору, відгорнула жовто-помаранчеву запону, і вони вдвох пірнули до кімнати, де було так парко, що захотілося негайно вийти.

— Вартова таки прийшла, — похмуро кивнула дівчина, оглядаючи присутніх.

Відьом у великій кімнаті зібралося зо два десятки. Молоді і старші, вони сиділи в кріслах, на великих подушках чи плетених ослінчиках. У центрі на вузькому дерев’яному столі червонів чайник. Вікна були завішані барвистими шторами так, що ніхто знадвору не міг би побачити це збіговисько. Свічки, розставлені всюди дуже густо, робили рух між стільцями схожим на гру в сапера. Скидалося на житло зграї хіпі чи магазин езотерики.

— Нехай Вартова сідає, — кивнула старша відьма, чиє лице закривала вуаль. Вона сиділа в центрі, навпроти столу з чайником.

Чаклунка примостилася на найближчий низький стілець. Дівчина праворуч швидко підстрибнула до столу, схопила чашку рушником, наповнила її й тицьнула чаклунці в руки. Чашка обпікала, але Варта звично обплела ручку павутиною холоду.

— То чого ж ти прийшла? — спитала глава шабашу, коли шепіт розмов стих.

Варті здавалося, що все тіло простромлюють невидимі голки. Вона була певна, що з‑під вуалі очі відьми стежать за кожним її рухом.

— Отримала меседж, — про всяк випадок дівчина дістала папірець із сумки на поясі. — Ви писали, що маєте щось для мене.

— Це від мене, — озвалася Душанка, котра вмостилася позаду Варти.

Відьми довкола знову зашепотіли. Чаклунка відчула, як спиною стікають краплі поту. Велика півкругла чашка так і норовила вислизнути з пальців.

— Це ось нова Вартова, — Душанка говорила тихо і трохи хрипко. — Вона врятувала Карафіят.

— Добре, — кивнула повагом глава, хоча Варта вперше чула ім’я Карафіят. — Добре… Наш шабаш, дівчино, як один із найдревніших у Конгломераті, дає щось новим Вартовим. Але, Душе, ця — не з наших країв. Хай її обдаровує Рутмера Чорногірна, якщо поткне носа зі своїх чагарів. Чи Даґмара Вавельська, бодай би їй смок[1] брови обсмалив.

— Рутмера скупа, і їй очі запливли вчасно побачити спадкоємицю захисників. Даґмара не визнає українку. Тутешній Богумін же — чоловік. Йому не мож нічого від нас брати, — відповіла Душанка.

— Зате він може віддати! О, він може гаразд віддати! — вискнула котрась молодша відьма і захихотіла. Її сміх підтримали інші. Варті це зовсім не сподобалося, хоча зіллєварки й не уточнювали, що саме чаклун міг би дати їм. Вона мовчки ковтнула трав’яного чаю, чекаючи, доки галас згасне. Тепло тут же розбіглося тілом.

— Правило таке, Вартова, — старша заговорила до неї. — Ти отримаєш щось від нас. Але повинна принести дар у відповідь. Пожертвуй своєї крові, жеби ми зробили з неї сильного зілля. Чи дай обіцянку помочі.

Попри раптову млість, Варта напружилася. Знаючи достатньо зі свого спілкування з львівськими відьмами, вона була переконана, що давати свою кров — це не найкраще з рішень. Так само як і зв’язувати себе обіцянками, які необхідної миті зупинять тебе, як і належить путам.

— Не бачу в цьому вигоди, — відказала вона.

— Певна річ, — гмикнула стара відьма. — Ви, діти магіцькі, завжди сліпі й не бачите нічого за спалахами своїх сил. Кожен наш дар не має ціни. Кожен проведе тебе крізь найбільшу біду чи дасть важливий знак. Чого тобі треба? Кажи, й отримаєш.

Варту прошила раптова думка.

— Мені потрібно знайти загублені артефакти Вартових. Можете зробити це?

— Ми можемо спробувати. За плату.

— Гаразд. Дам я вам своєї крові, — зітхнула дівчина, розуміючи, що задля такої цілі можна піти й на ризик.

— Ні, треба щось цінне й незамінне. Таке ж, яко й артефакти. Витки твого життя… або… — стара відьма вказала кострубатим нігтем на свої груди, — те, що в тебе тут жиє. Та твоя страшна любов. Уся до краплі. Якщо оддаси її, ми спробуємо допомогти.

— Як можна віддати почуття? — насторожилася чаклунка.

— Усе можна, коли доволі захотіти. Покажи їй, Душе… — прошамкотіла стара, голос котрої потонув у хихотінні відьом зусібіч. Вони аж заходилися, мовби потрапили на винятково кумедну виставу.

Душанка кивнула, тоді торкнулася нігтем — гострим і довгим — Вартиного плеча. Чаклунці здалося, що хтось проколов шкіру і почав знімати, по‑мученицьки повільно. Вона закусила губи, але скрик усе одно вирвався. За мить на нігті Душанки висіла товста срібна нитка, яка виростала просто з Вартиного плеча.

Відьма ще слабко потягнула нитку на себе, і чаклунці світ потемнів перед очима. Секунду чи дві Варта не могла зрозуміти, ані хто вона, ані що взагалі відбувається. Тільки темрява, тільки пекуче відчуття. Відьма обережно погладила її по спині, і все повернулося. Біль згас, хоча плечі тремтіли. Відьми довкола затихли зовсім. Варта відчувала на собі їхні погляди: гострі й пекучі, як кропива. Зіллєварки сьорбали чай, шепотілися нечутно, дивились на неї хто зі співчуттям, а хто зі зверхністю.

— Отако, — відповіла врешті глава шабашу. — Отако з тебе все заберуть по ниточці. Ніхто від того ще не вмер. Принаймні відразу.

Варта проковтнула сльози і знову потяглася по чай, бажаючи змити гіркоту.

— Тоді мушу відмовитися, — видушила вона. — Моє життя і моя любов надто важливі, щоби приносити їх у жертву.

— Мудре рішення, — кивнула стара відьма. — Добре, коли знаєш ціну тому, що маєш. Багато хто не знає… Підійди сюди і візьми те, що обере тебе.

— Ми ж іще не визначили плату, — Варта силкувалась усміхнутись, але губи теж сіпалися і видавали лише гримасу.

— Ти вже заплатила. Своїм болем.

Чаклунка вирішила не сперечатися. Вона наблизилась до глави шабашу. Та відкрила перед нею невелику плетену скриньку, схожу на ті, в яких звичайні бабці тримали ґудзики і вишивальні нитки.

— Бери. Не думай і бери. Три дари твої.

Варта занурила руку всередину, намацала щось дрібне й багатогранне і витягнула. То виявився гральний кубик.

— Диявольський, — схвально плямкнула губами відьма. — Зустрінеш світлого диявола. Ще тягни!

Варті не хотілося зустрічати ніяку нечисть, але вона знову слухняно занурила руку в скриньку, мовби голос старшої відьми керував її тілом. Цього разу пальці дістали шматок паперу.

— Тайнопис! Побачиш заховане. Душанко, розкажеш їй, як ним користуватися… Ще.

Дівчина вирішила цього разу не довіряти пальцям і вивільнила павутину. Тонка нитка енергії обвила кільце. Невеличке, мідне, з квітковою емаллю. Варта не була певна, що воно налізе їй хоч на один палець.

— Добре, — глава шабашу різко хряснула кришкою скриньки. — Це перстеник Богумінової.

— Кого? — перепитала Варта, почувши знайоме прізвище.

— Мертвої жони мертвого Златана Богуміна, Медленки, — пробурмотіла відьма, з видимим задоволенням обпікаючи поглядом стару прикрасу.

— У вас є її речі? — похопилася чаклунка, ховаючи перстень у долоні.

— Її власність — тилько вінчальне кілечко. Меделіна дала його як плату.

— За що? — спохмурніла Варта, підозрюючи, що обручку Златанова матір не віддала б задля якоїсь дурниці.

— Ади яка цікава Вартова! — стара відьма підвищила голос, і всі довкола розсміялися.

— Я чекаю на відповідь, — сухо відповіла чаклунка, втомлена постійними смішками за спиною.

— Богумінова хотіла дитя — от твоя відповідь, — очі відьми зиркнули на Варту двома вицвілими проваллями. — Це все, що тобі належить знати. Тепер же покинь нас, бо шабаш має свої справи. Якщо надумаєш пожертвувати чимось — приходь іще. Кров Вартових завжди в ціні. У старі часи кровопивці за неї втричі заплатили б. Та й любов твоя багато варта…

…Варта з Душанкою повільно спускалися сходами. Нічне повітря освіжало думки. Чаклунка не могла зрозуміти, як висиділа в паркому й дурманному пеклі разом із химерними празькими відьмами. Вона машинально розтирала пальцями перстень Меделіни і думала, чому ж Златанова матір, коли хотіла стати, власне, його матір’ю, подалась до відьом, а не до якогось кваліфікованого в цій справі лікаря.

— То ви тут щоночі збираєтеся? — спитала дівчина, коли вони з Душанкою вийшли в під’їзд, викладений потрісканими кахлями.

— Ні. То квартира баби. При ній завжди хтось є. Люди сюди приходять по ворожіння чи по щось для себе, — пояснила відьма. — А так багато, як нинька, ми десь раз на місяць сходимося. То ти вдало зазирнула.

— Вона казала щось про той шматок паперу… — дівчина дістала його з кишені, де лежали також гральний кубик і перстень Меделіни.

— О, тайнопис! — відьма мовби щойно згадала про його існування. — То ти вже маєш такий. Коли ви з паном Бертоком у мене кавували, пригадуєш? На ньому ще слова змінювалися…

Душанка обережно взяла папірець із рук Варти, розправила його і розірвала навпіл.

— Напиши щось на одній половині — і проявиться на іншій, — пояснила вона. — Відстань не завадить, ніщо не завадить. Вони пов’язані нерозривно… Пиши, коли вирішиш продати свої почуття.

— Не вирішу. Та й яка вам із них практична користь? — спитала Варта, пхаючи до кишені обидві половинки тайнопису.

— З них можна зробити зілля. Дуже сильне, — відказала Душанка з усмішкою Мони Лізи. — Знаєш, як працюють привороти? То все чужі любові. Твоя — свіжа й гаряча, ще не забруднена роками чи розчаруваннями, тому її вийде продати задорого. А привороти й трути — найкращий товар у всі часи. Їх і чародії, і прості люди беруть. Тож ти ще прийдеш до нас.

— Не діждете. Я вірю, що знайдеться інший шлях повернути артефакти.

— Вір, — відьма й далі усміхалася ледь іронічною, покровительською посмішкою. — Карафіят тебе вподобала б, якби прийшла нині.

— Душанко! — Варта ледь не ляснула себе долонею по чолу. — Ви мене зовсім затуманили своїми чаями і таємничими презентами. Я ж чого прийшла: минулого тижня я зустріла відьму — ту вашу Карафіят, так? Вона сперла щось у світлячих алхіміків. Що це за розбори польотів? Бо мені вже влетіло за її самодіяльність.

— То моя мала сестричка, — махнула рукою Душанка. — Вона в нас буремна дівиця. Казали ж їй, аби сама не пхалась… Але в неї терпцю ні на йоту.

— Що вона такого викрала?

Відьма рвучко приклала палець до губ Варти.

— Не викрала, ні! Повернула. Давня справа: алхіміки з боку світла колись не в ладах були з шабашем і пограбували наше пристанище. А ми не тримаємо в руках павутини, як ви, тож не змогли дати відсіч. Світлячі тоді багато всього викрали — і скриньку одну. Ото скриньку Карафіят на тижні й відібрала — коли ви зустрілися вперше… Бо справа яка: нещодавно за скриньку запитувалися — то одні, то інші, мовби всім ураз її треба стало, хоч до того багато літ просто лежала собі. Баба вирішила, що треба повернути наш скарб: потім вийде спродати його задорого, коли такий попит знявся. Тим-то сестра й кинулася до тих крейдоголових… Тішся, до слова, що баба не взяла з тебе плати. Мабуть, ти їй дуже припала до душі.

— Вона сказала, що я заплатила своїм болем.

— То жарт такий, — відьма примружила світлі мигдалеподібні очі до двох тонких рисочок. — Ну кому той біль продаси?.. Якщо ти чим і заплатила, то лишень порятунком Карафіят. Баба її страшне любить.

— Після того світла алхімея прокляла мене й ледь не вбила мого напарника. Нічогенька плата вийшла.

— О, ви просто між двох вогнів потрапили, — м’яко повела плечима Душанка, мовби її й не дивувала ця історія. — Ми мали довгу розмову зо світлими алхіміками по тому. Слава вищим, їхній глава вміє залагоджувати справи. Сталося, що Карафка наша отруїла когось, аби ту скриньку здобути. То він урешті до лікарні потрапив і ледь виборсався. Та моя сестра нікого помилково не вбила би — вона найбільш уміла в Празі майстриня отрут. Тож коли що — звертайся. Вона і тобі тепер винна.

— Маги не використовують отрут. Принаймні у Львові, — відповіла Варта прохолодно, згадуючи, скільки проблем їй принесла незнайома Карафка і її буремні плани. — А твоя сестра, вочевидь, дуже ризикова особа. Не схоже на відьму.

— Як скажеш, — стенула плечима Душанка. — Люди довкола нас часто не схожі на той образ, який ми для них витворюємо у своїй уяві. А затим ще й праведно обурюємося, що вони не такі. Ну чи не химерія, чародійко?

* * *

Варта повернулася до несподівано залюдненої квартири.

Златан і Амброз теревенили про щось на кухні — їхнє невдоволене бубоніння дівчина почула ще від дверей. У коридорі її зустріла Брусінка, котра на шабаш не прийшла.

— Ти як, дівчинко? — спитала та. — Пригодами наситилась? Мені сестра задзвонила й розповіла, що ти навідала саму бабу…

Відьма сягала чаклунці до плеча, і то лише завдяки тому, що солом’яно-русе волосся хвилями вибивалося вгору. Та попри крихітний зріст, вона завжди говорила повільно та виважено і справляла враження стоїчно спокійної особи.

— Усе добре, спасибі… А що ті двоє не поділили? — спитала Варта, киваючи в бік кухні.

Брусінка надула губи, проте не встигла відповісти.

— Вартко! А ще довше гуляти не могла? — Амброз, учепившись руками в одвірок, визирнув у коридор і заусміхався. Його лице й вуха, не приховані волоссям, палали.

— Привіт і заткнися, — стримано відказала чаклунка, а тоді перевела погляд на таке ж розпашіле лице Златана. — Привіт і тобі, о зайнятий Богуміне.

— Розсуди нас, о велика львівська магічко, — Амброз жестом запросив її до кухні, де стовбичили ще Алебарда та Лукаш. Перший креслив щось на мапі, другий понуро втупився в чашку і полірував її ручку великим пальцем.

— Привіт, товариство, — озвалась Варта.

— Справа така, — глава темних підійшов до столу і поклав обидві долоні на мапу Праги. — Лукаш спробував домовитися про допомогу фракції. Але його, попри батьків вплив, послали, й то вельми далеко. А ще ніхто не хоче задіяти мій новий блискучий план: звернутися по допомогу напряму до — пам-пам-пам! — новообраного судді-чеха!

— Який є світляком і ненавидить нас. І, можливо, намагався повбивати, — криво всміхнувся Златан. — О так, не хочу.

— Ми можемо використати для цього Аланека! — оживився Амброз. — Малого ж він свого послухає!

— Я згоден з Богуміном. Це нічого не дасть… — пробубонів Лукаш.

— Ідея так собі, та, оскільки в нас є вихід на суддівського сина, вона має право на життя, — кивнула Варта, не зводячи погляду зі Златанового лиця. — Якщо Желіборові потрібна якась проблема для розгляду, то, можливо, ця приверне його увагу і водночас відверне її від нас. Я вчора зустрічалась із ним — хотіла заразом трохи пролити світло на зникнення…

— Ти на прийомі в судді заявила про викрадачів? — Златанове роздратування спалахнуло надто різко. — І досі мовчала про це?

— Ти ж був надто зайнятим, — уїдливо відповіла дівчина, пригадавши пообідню прогулянку і супутницю чеха.

— Так. Я, до твого відома, намагався знайти витоки всіх наших бід.

— О. Та ти що. І знайшов?

— Майже знайшов, — Златан усміхнувся переможно. — Але маю розвідати ще деякі деталі. Подробиці згодом. Спойлер: полетять голови правління.

— Гадаєш, хтось дозволить тобі висувати претензії проти фракції? — смикнувся Лукаш.

— А я в них що — запитувати дозволу буду? Десять років роботи на суд не минули безслідно. Розберуся, — усмішка онука судді стала підозріло широкою.

— Я думав, наша спільна робота передбачає, що ми знатимемо про кроки одне одного. А ти береш на себе забагато, Богуміне, — Лукаш підвівся, але йому навперейми вийшла відьма.

— Ну все, все! Розбалакалися тут без вечері! Ще трохи, й почнете павутиною шпурлятися… — Брусінка сплеснула в долоні і, застережно глипнувши на Лукаша, підійшла до Варти впритул. — Ти, зроби всім чаю. Ось, — вона тицьнула в руку чаклунки пакет із травами. — Ти, — відьма повернулась до Златана, — постав воду на спагеті й починай нарізати помідорки. Я їх у коридорі залишила. Амброжек із Лукашем збігають у цілодобовий по щось смачне. Напівсухе бажано. Аль…

— Аль посидить у телефоні, — озвався алхімік.

— Ні, потім будеш Натці заливати. Допоможи мені з миттям посуду, бо ці двоє, котрі тут живуть, явно з верхів суспільства й не знайомі з губкою та рідиною! — відьма закотила рукави блузки, оголивши широкі зап’ястя, обвішані браслетами, як новорічна ялинка. — Ну, до роботи всі!

Амброз і Лукаш безшумно вислизнули в коридор та клацнули вхідними дверима.

— Навіщо ти розповіла про зникнення світлячому судді? — спитав Златан пошепки, поки Брусінка й Алебарда збирали тарілки в кухні та вітальні.

— Такий момент випав, — Варта насипала в чашки суміш трав, запах якої заспокоював її. — А що ти верзеш про звинувачення в бік фракції?

— Я про фракцію ні слова не сказав… Але хіба ти не думала, що ці зникнення надто раптові й нахабні? — Златан підвів очі на Варту. — Ті, хто за цим стоїть, мають гарне прикриття.

— Що, і тут Желібор? — зіронізувала чаклунка.

Друг несподівано кивнув.

— Подивись сама: зникнення почалися після його затвердження на посаді судді. Яке теж, до слова, відбулося надто підозріло та швидко…

— Желібор те, Желібор се… — скривилася Варта. — Я була щойно у відьом. Дізналася, що він не причетний до нападу на тебе. Взагалі. Алхіміки справді мстилися через внутрішні сутички… Але в мене виникає відчуття, що ти ненавидиш Желібора просто за те, що він отримав цю суддівську посаду.

— Я не буду навіть коментувати це, — пирхнув Златан. — Але так, я підозрюю його. А ти ось така прийшла і виклала головному підозрюваному те, що ми знаємо.

— Та нічого я йому не виклала. Не встигла навіть — Дворжака принесло, і він відправив мене геть. А от якби хтось раніше поділився своїм здогадом…

— Чай! — Брусінка безцеремонно розіпхнула чародіїв у різні боки. — Потім будете гризтись а чи любитись. А зараз — чай! Вечеря сама себе не зготує. Їй-богу, легше нове місто закласти, аніж із вами дійти згоди…

За кілька хвилин Амброз повернувся один — із пакетом, у якому щось дзеленчало, але без Лукаша.

— Його батько викликав додому, — пояснив глава темних. — Щось термінове.

— Важко бути ним, — смикнула плечима Брусінка. — Наче дорослий хлопчик, але відтоді, як старший Горачек допався до посади в Конгломераті, Лукаша мовби підмінили.

— Його батько, мабуть, до чортиків талановитий, якщо зміг обійняти посаду, коли в нього вже нема особливої сили, — зауважила Варта, пригадуючи правлінця, котрого бачила кілька разів.

— Він же з роду хранителів артефактів, — втрутився Златан. — Певна річ, це дало свої бонуси. Шкода, що Лукаш так рвонув. Я хотів із ним поспілкуватися… Мені їхній Архів не дає спокою. Така корисна цяцька!

— Буде ще тобі змога його допитати, не панікуй, — усміхнувся Амброз, насипаючи собі спагеті. — Бру, давай твого хваленого соусу!

* * *

— О, згадай біса спозаранку! Мені сам Желібор написав! — гукнула чаклунка з ванної, де намагалась укласти волосся у звичну для спекотної погоди зачіску «Варта і 20 шпильок».

— Думаю, він тричі перехрестив телефон, перш ніж зробити це, — Златанів сміх долинув із кухні. — Тобі на тости сиру чи ще більше сиру? Обережно, тут є пліснява…

— Усі можливі варіанти сиру, будь ласка! — відказала дівчина.

Вона тішилася, що вночі, після посиденьок із празькими магами, вони зі Златаном таки помирились. Умовилися, що Желіборові — ні слова про зникнення чи інші підозри. І що неодмінно підуть до Графині, аби дізнатися, де ще могли залишитися речі Меделіни, а серед них — викрадений артефакт.

— Слухай, що пише: «Шановна Тарновецька!.. » Тепер я вже «шановна»!

— Це щось та й значить. Мені боятися вашої таємної змови?

— Так-так, такої ж, як у тебе з половиною суддів! Слухай далі… Фелікс і Берток наполягли: потрібні докази того, що посольство в Росії знайшло саме те, що треба! Чудово, отже, в нас буде фото!

— Показуй, — Златан увірвався до ванної з тостом в одній руці й шматком сиру в іншій.

— Вони навіть щось для нас записали! Вай-фай надто повільний… — дівчина тицьнула на відео, прикріплене до листа судді, й очікувала на його завантаження.

— Якщо вони справді його знайшли, то ми вже на півдорозі, — Златан поклав тост на пральну машинку і впритул наблизився до Варти.

— Якщо ти ще не передумав довіку працювати зі мною в парі, влазити в найбільш небезпечні ситуації і витримувати засідання правління… А ось і наша знахідка!

Дівчина опустила погляд на екран. Незнайомі представники польської делегації статечно всміхались і тримали вдвох дорогий на вигляд келих, який нічим не відрізнявся від красивого зображення в старих рукописах. Емаль, інкрустація каменями. Церемоніальний артефакт. Один із послів усміхнувся і поторсав келих, а тоді підніс його близько-близько до камери.

— Поляки без рукавиць, — першим зауважив Златан.

— Та бачу, — спохмурніла Варта.

Посли усміхалися, тримаючи артефакт. Проте їхні руки ні краплі не нагадували помережані опіками руки Златанової матері.

— Тоді це тільки копія, — стиха відказала дівчина. — Одна з багатьох. «Їх не торкнеться чужинська рука» — це ж правда. Ми бачили. Чому тоді…?

— Не знаю, — Златан, котрий рідко й неохоче визнавав свою некомпетентність у чомусь, зараз дивився на відео так, ніби хотів крізь екран дотягтися до фальшивого артефакта.

— Я зателефоную Желіборові. Треба повідомити про цих ідіотів, — дівчина смикнула телефон до себе, але друг схопив її зап’ястя.

— І що ти скажеш? — його голос зазвучав погрозливо. — Що ми бачили в спогадах старої чаклунки, як моя мати викрала артефакт і обпекла собі руки?

— Не згадуватиму я про твою матір, — Варта спробувала вирватись, але не змогла висмикнути руку з міцних Златанових пальців. — Пусти мене, — прошипіла вона, штрикаючи друга павутиною. — Я скажу тільки про те, як насправді впливає ця штука на всіх, крім Вартових. Їй-богу, вони ж там не зовсім дурні, в тому правлінні! Є якісь записи, є книги, які ми читали…

— Не роби цього, — маг нарешті розтиснув пальці, а його голос зазвучав геть втомлено.

— Чому?

— Хай Желібор вважає, що ми повірили. З поляками він, мабуть, теж у змові — у них же Емек заправляє. Е‑емек, Варто! Ти забула, хто він такий?.. Хай везуть підробку сюди. Ми продовжимо пошуки самостійно.

— Златане, ми не в змозі самі перевернути весь Конгломерат! Хай і з допомогою твого друга. Та він навіть не дізнався, хто власники тих пабів, де відбулися зникнення!

— Я сам про це дізнаюся. Щойно випаде така нагода.

— А коли вона випаде? Разом зі снігом — у грудні?

Хлопець сягнув рукою до кучерів, уважно подивився на Варту і ворухнув губами, щоби сказати щось іще, але спинив себе.

— Мені треба йти, — видушив він натомість. — Поговоримо про все ввечері.

— Справи? — в’їдливо спитала дівчина. — Отак зараз?

— Отак зараз. Я тебе попереджав. У мене справді проблеми, Варто.

Похмура мовчанка зависла в повітрі на мить чи дві.

— Іди до біса… Чи куди хочеш, — відповіла Варта втомлено і протиснулась повз Златана до дверей ванної. Від розгубленості їй хотілося закричати і вдарити щось. Якби тільки від цього полегшало.

Чех грюкнув вхідними дверима.

— Іди до біса, — повторила чаклунка пошепки і потяглася по телефон.

За кілька хвилин вона переповіла Карелові Дворжаку свою теорію про помилку послів.

— Вибачте, Тарновецька, — відказав той. — Але запевняємо вас, що посольство провело всі належні тести, щоб підтвердити справжність артефакта. До того ж середньоазійська сторона вимагає за нього відшкодування, тому в наших інтересах, щоб це була саме та знахідка.

— Розумію, — сухо відказала дівчина. — У такому разі не турбуватиму вас.

— Жодних проблем. Ви — гостя в нашій фракції, і якщо матимете побажання щодо перебування в Празі, то можете сміливо…

— О так, у мене є побажання, — Варта ухопилася за ці слова в надії зрушити з місця бодай одну справу. — Я надішлю вам список закладів. Дізнайтеся для мене, хто їхній власник. Це має бути хтось із вашої фракції.

— Можу я поцікавитися, що збудило ваш інтерес? — якщо Дворжака й здивувало це прохання, то він нічим себе не виявив.

— Справа, в якій попросили моєї допомоги.

— Зрозуміло. Я дізнаюся про всі подробиці як виняток. Але майте на увазі: те, що вимагає пильної уваги фракції, ми розглядаємо самі. Не в образу майбутній Вартовій. Ми розуміємо, що в країнах без власної фракції процвітає самодіяльність, проте тут усе під контролем.

— Так-так, авжеж. Я теж не маю ні найменшого бажання влазити в тутешні проблеми, — щиро запевнила дівчина, швидко попрощалась і сіла на край ванни. Збоку сиротливо лежав покинутий Златаном тост, тож Варта надкусила хрустку скоринку і взялася вибудовувати плани на день, які наблизили б її до артефактів, якщо вже Його Впертій Величності Богумінові на них начхати.

¹ Вавельський смок — легендарний дракон, який нібито жив у печері біля підніжжя Вавельського пагорба у Кракові.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Джульєтта на балконі

— Тарновецька, ну я ж просив тебе не вмирати, — Еверест зсунув окуляри на кінчик носа і втомлено потер перенісся. — Привіт, так.

— Я не вмираю. Цього разу проблема інша. Привіт.

— Відверто кажучи, зараз невдалий час для твоїх проблем. У мене скоро відповідальний тест, і… — він замовк на півслові, страдницьки скривився і чітким рухом повернув окуляри на їхнє попереднє місце, впираючись поглядом у Вартине лице по той бік екрана. — Гаразд. Чим я можу допомогти?

— Мені потрібна думка алхіміка. Кваліфікованого.

— Не треба підлещуватись. Я й так тобі допоможу.

— Я тебе про-ошу. На біса мені лестити світляку?

— Через якісь характерно темні плани, які включають захоплення світу? — Еверест кумедно здвигнув бровами. — До справи.

— Гаразд. Дивися. Ти знаєшся на творенні?

— Ну, знаєш… — Еверест глибоко вдихнув, схрестив руки на потилиці й хитнувся на стільці. — Це вища алхімія. Один знак накреслиш не туди — і без ноги залишишся. Це в кращому разі, — його брови знову смикнулися.

— Я не прошу тебе нічого створювати, — закотила очі Варта. — До біса, ти можеш просто сказати: знаєшся чи ні?

— Так. Можу. Так — знаюся. І чому тобі неодмінно треба гиркати на мене?

«Бо тебе не існує, — прошелестів внутрішній голос. — Бо ти носиш обличчя алхіміка, якого нема насправді. А мені хотілося б, щоби він був. Не ти».

Варта зціпила зуби й притлумила цю думку.

— Орку, слухай, — повела вона далі. — Якщо створити копію до біса чарівного предмета, чи можна також перенести його особливі захисні властивості на цю копію? Так, щоб ніхто не міг відрізнити, де оригінал, а де підробка?

— Які це — особливі захисні властивості? І хто такий «Орко», Тарновецька?

— Гірняче, не вимахуйся. Скажімо, предмет обпікає руки всім, хто не має права його торкатись, а жодна зустрічна магія від цього впливу не захищає.

— Скажімо… — Еверест задер голову до стелі й кілька секунд сидів так, барабанячи пальцями по бильцях свого крісла. — Ні, Тарновецька. Ні, творення повторює фізичну форму, хай і складну, з усіма її деталями, навіть прихованими, — якщо алхімік достатньо майстерний. Але форма і магічний вплив — це різні речі. Отож, спершу створюєш копію, а потім зачаровуєш її. Ну а якщо це дуже особлива захисна система з купою умовностей, то де там ти її накладеш на щось. Відмінності можна буде знайти.

— Зрозуміла.

— Тобі потрібно щось створювати? — в голосі Евереста промайнула зацікавленість.

— Ні, я лише хотіла підтвердити свою думку, — здвигнула плечима Варта. — Мені потрібен оригінал однієї речі, а я стикалася лише з копіями. Стало цікаво, чи зможу в разі потреби створити таку… Ну, не я, а якийсь кваліфікований алхімік.

— Навіть не думай у цьому напрямку. Такими справами я не планую займатися до дня, коли стану хоча б вищим, а заразом і суддею.

— Я й не планую звертатися до тебе. У Празі є кілька сильних родин.

— Ого. То ти там залишаєшся? Взагалі й остаточно?

— Побачимо… — дівчина вищирилась у камеру. — Бувай, Орку. У мене вагон ділових зустрічей.

Світлий показово закотив очі й не сказав на прощання нічого.

* * *

— І з чого тобі в голову стрельнуло, щоб стати тією Вартовою? — коли стара чаклунка спитала це, Варта ледь не заскрипіла зубами. Проте дорогою до дому Графині через красивий старовинний парк дівчина вирішила, що триматиме себе в руках бездоганно і неодмінно розпитає про Меделіну, якщо вже Графиня зненацька сама запросила її на обід. Пані Богумінова хотіла покликати й Златана, проте роздратовано визнала, що не змогла із ним зв’язатися. Варта ж не палала бажанням відривати його від справ після ранкової сварки.

— Це сила, яку я отримала від батьків, — тихо відповіла вона, розмішуючи цукор у чашці ароматного чорного чаю, надто теплого для погоди надворі, але цілком стерпного в прохолоді високих стель старовинного будинку.

— Вибір був твій, — сухо відповіла Графиня.

— Вибору не було. Спогади повернулись, а заразом і сила прокинулась — останнього дня Гри, коли я намагалася врятувати вашого родича.

Стара чаклунка гмикнула і щільніше запнула на грудях мереживну шаль.

— Ти вибрала його, — відказала вона. — Передусім Златанового онука, а не ту силу чи призначення. Жалюгідно, як на мою думку, — валандатися за чоловіком. Ще й таким, котрий сам досі не знайшов собі місця. Але чого б ще ми мали діждати від панни, яка вродилася сотню літ тому?

— Ви б воліли, щоб я дала Златанові загинути? — спитала Варта прямо, відчуваючи, що її злість на чеського мага тане в міру того, як хтось намагається влізти до їхніх взаємин.

Графиня гмикнула знову.

— Він би не загинув. Його дід, суддя, — він би не дав.

— Колишній суддя, до вашого відома, тієї ночі прострелив Златанові руку.

— Так то ж не голова…

Дівчина не відповіла і потяглася до чашки з чаєм, яка могла би врятувати її від потреби дискутувати далі на цю тему. Вона нишком розглядала старе, але все ще гарне оздоблення будинку чаклунки. Здавалося, інтер’єр вітальні не бачив змін щонайменше з довоєнних часів. На низькому столику поблискували антикварні емальовані чашки. Під стіною височіла шафа, наповнена посудом усіх можливих форм та розмірів. Зі стелі звисала люстра, прикрашена рослинними орнаментами в стилі модерн, а розкішні візерунчасті шпалери могли б гідно прикрашати музей.

— Вартова — це ризикована робота. Ну а що твої нинішні батьки про це думають? — Графиня не зиркнула на Варту, але її слова вцілили в больову точку.

Дівчина так і не зібралася з силами розповісти про все вдома.

— Вони поважають мої рішення, — відповіла вона тихцем, відчуваючи у своєму голосі фальш. — Але ризик — це звична річ для чародіїв, хіба ні?

— Тільки коли ти зелений, як ви зі Златеком.

— Матір Златана — вона теж любила ризик? — спитала Варта прямо. — Одружилася ж зі спадкоємцем Вартових. Із проклятим. Знала, що загине і її чоловік, і дитина. Так сильно кохала його?

— Тобі не варто судити про те, що там було. Медленка дурного наробила.

— Наприклад? — насторожилася Варта.

— Грішно ворушити справи мертвих, — суворо відповіла пані Богумінова і підвелася з крісла, спираючись на ціпок. — Хіба коли сам хочеш до них приєднатись. А я такого наміру ще не маю, дякувати вищим…

— Ви знаєте, чому вона покінчила з собою?

— Бо дурепа була.

Варта зціпила зуби. Здавалося, Графиню дратували згадки про Меделіну. Проте дівчина спробувала знову:

— Я розумію, що минуло багато часу, та все ж… А де всі її речі? Щось мусило ж залишитися?

— Навіщо воно тобі? — відказала стара чаклунка, і Варта зрозуміла, що вцілила. Якби речі Меделіни Богумінової були втрачені, Графиня не впустила б нагоди сказати про це негайно і ще додати щось їдке.

— Це для Златана.

Чаклунка підібгала губи і подивилася на дівчину прискіпливо, мовби шукала брехню, написану на її обличчі, але врешті прохрипіла:

— Нема нічого по ній уже. Кілька старих фотокарток. Усе.

— Я маю її обручку.

— Що, вже? — байдужно спитала Графиня. — Коли весілля?

— Не в тому розумінні, — Варта ледь стрималась, щоб не закотити очі. — Мені її подарували… — вона дістала перстень із кишені джинсів і затиснула двома пальцями.

Чаклунка здивованою не здавалася. Вона придивилася до обручки й цмокнула губами.

— Так, було в тої дурепи таке. Мила забавка. А замок тобі теж подарували?

— Який замок?

— Перстеник — це ключ. Він має відкривати чи якусь прикрасу, чи що… То Медленці привезли родичі. Ще хвалилися, як вичепили цю штукенцію в російського майстра за великі гроші.

— Про це мені нічого не казали.

— Ну а хто ти така, щоб тобі казати?

Чаклунка підійшла до дверей на веранду і спинилася там у косих променях сонця, ніби боялася зробити хоч крок назовні. Варта підвелася за нею, але її погляд затримався на шафі з посудом.

— Це ваша колекція? — спитала дівчина, розглядаючи полиці, рясно заставлені пістрявими келихами, тарілками й горнятками.

— Більше мого покійного чоловіка, — Графиня підійшла до дверцят, відчинила їх і дістала навмання невеликий келих із третьої полиці. Зовсім дрібний, він колись, мабуть, був дуже вишуканим, проте тепер емаль пощербилася, пооблітала і тільки подекуди дозволяла вгадати, які кольори прикрашали келих раніше. — Власлан не мав міри ні в чому. Хоч куди їхав — мусив приволокти щось до сеї шафи, — чаклунка покрутила келих у пальцях і подала Варті.

Дівчина торкнулась тонкого скла і подивилась крізь нього на сонце. Промені затанцювали в склі, підкреслюючи лінії візерунків.

— Гарна колекція, — відповіла вона і повернула келих Графині.

Та швидко сховала свій скарб до шафи й зачинила її. Ключ пірнув у кишеню сукні — навіть удома стара чаклунка носила вбрання, яке зробило б честь дамі едвардіанських часів. Графиня обтрусила руки — мабуть, боялася, що неозброєним оком помітна пилюка з шафи забруднить її бездоганно білі рукавички — ті самі, які зачаровував Алебарда. Тоді вона підійшла до виходу на веранду й ледь не хвилину мовчки дивилася на сонячне подвір’я, мовби вишукувала там ворогів, які заховалися поміж кущами і парканом.

— Ти можеш іти, донько Станіслава й Амалії, — зненацька відповіла стара чаклунка й після хвилини мовчання нарешті подивилася Варті в очі. — Златанові мої вітання. Хай неодмінно зазирне до мене на тижні.

* * *

— Привіт, — по телефону голос Златана звучав спокійно й прохолодно: вочевидь, він теж не забув ранкову суперечку.

— Привіт, — Варта сьорбнула кави, щоб розтягнути паузу, в яку чех усе ще міг би вклинити вибачення чи пояснення. Але він мовчав. Тож дівчина почала першою: — Справи завершились?

— Ні, — видихнув співрозмовник. — Проте Амброз сказав, що ввечері йдемо вистежувати викрадачів. Наступна точка начебто належить тому самому власникові, що й попередні.

— Ну, добре, що хтось нарешті дізнався про власника. Хто він?

— Якийсь світляк. Лукаш пообіцяв подробиці при зустрічі. Загалом, я скидаю тобі адресу. Приходь після десятої, мені знадобиться допомога.

— Щось серйозне назріває? Не можеш розповідати по телефону?

— Щось на кшталт того.

— Скидай інфу.

Дівчина швидко попрощалася з магом і тричі перечитала повідомлення з адресою, щоб запам’ятати її про всяк випадок. То було на іншому боці річки. Тоді вона видобула з кишені тайнопис, отриманий від Душанки: звичка перевіряти, чи нема новин від відьом, з’явилася раптово, проте не підвела.

«Зайди близько восьмої до кав’ярні, — повідомляли нові слова в записці. — Сестра хоче віддячити тобі».

Варта усміхнулася. Навряд чи віддяка Карафіят піде далі кави з травами, але це був шанс нарешті дізнатися, що ховалось у викраденій скриньці.

* * *

— Давай я знайду тобі артефакт, — широка усмішка Карафки й сказане нею скидалося на поганий жарт.

— Ваші старші вже казали мені ціну. Ні, дякую, — заперечила Варта.

— То це ж старші казали, — відьма сторожко озирнулась, тоді вперлася ліктями в міцну стільницю і наблизила усміхнене лице до чаклунчиного. — А я — це я. Сестриця Бру розповіла, що то важливо для тебе й твого друга. А ти мене вирятувала. Борги тре’ повертати, інакше задушать.

— Сестричка Бру? — здивувалася Варта. — Я думала, що ти — сестра Душанки.

— Я наймолодша, — Карафка примружила очі. — Бру — посерединці, а Душа — старша. Ми не схожі. Можеш не вишукувати спільностей, — додала вона грайливо. — То як — хочеш знайти ту цяцьку?

Варта прискіпливо подивилася на молоду відьму, якій підсвідомо симпатизувала — Карафка трохи скидалася на Дикорослу, чиєї радості й запалу чаклунці дуже бракувало в коловороті празьких проблем.

— Що для цього треба? — обережно спитала чаклунка. — Як ти знайдеш мені артефакт, якщо навіть старший шабаш вважає цю справу майже неможливою?

— Ну таки так. Річ у тім, що ми можемо знаходити живе. Артефакти ж — хоч як поглянь — живими не є. Утім, якщо їхня особлива аура видає себе… Загалом, я склала тобі список, — безтурботно додала Карафка, барабанячи пальцями по стільниці, як піаністка по невидимих клавішах. — Дещо доволі рідкісне, але я певна, що Рутмера Чорногірна нич не пошкодує для львівської Вартової. Ти ж маєш із нею зв’язок?

— Це можна вирішити.

Про Рутмеру Чорногірну Варта насправді чула лише з розповідей Дикорослої та інших відьом, яким «пощастило» навчатись у грізної й суворої глави шабашу. Дикорослій ще й «пощастило» бути їй названою онукою і провести в Карпатах усе дитинство. Про перипетії свого навчання подруга згадувала лише незлим тихим, переважно нецензурним словом. Але такою вже була традиція відьом: вони рідко виходили заміж, народжували від випадкових чоловіків на своєму шляху, а потім дівчаток відправляли на навчання до глави шабашу, зазвичай найбільш досвідченої та суворої в тих краях. Хлопчаків, котрі ніколи не успадковували відьомських сил, віддавали до притулків чи на всиновлення. Варті це здавалося сумним і жорстоким рішенням, проте Дикоросла, яка в юнацькі роки пояснювала їй усі ці подробиці, запевняла, що нині відьми взагалі добрячки. Мовляв, у давнину хлопчиків, які в них народжувалися, зіллєварки вбивали без найменших докорів сумління. Докори сумління — то взагалі було не про відьом.

— Якщо я дістану все, що треба, — які шанси на успіх? — спитала Варта, проглядаючи список речей для ритуалу.

— Не вельми високі, — Карафка перекинула тугі русяві коси через плече, тоді потягнулась і хитнулась на стільці, на мить зависнувши в точці падіння, але не впала. — Хух! — видихнула вона з полегшенням і продовжила: — Шанси в нас такі собі. Щиро кажу. Але краще така віддяка, ніж жодної.

— Розкажи краще, що ти сперла в алхіміків. Чоговони так ошаліли?

— Ошаліли, бо це світляки. Чи ти світляків не знаєш?

— Годі гратися, відьмо. Я чула, що ти отруїла когось і він ледь не загинув. Задля чого це все?

Очі Карафки блиснули, стираючи легковажну радість з обличчя:

— Я теж хочу знати, Вартова. Але хіба мені хтось каже?.. Я мусила вернути скриньку. Так наказала баба — нічого більше. Я завинила перед Данкою, коли втравила її любаса, і перед тобою, коли втягнула в оце все. Та тільки нема безгрішних серед нас, — додала відьма, знов осміхаючись. — Остерігатися треба тих, у кого все на око надто файно. Такі, певна річ, ховають щось. А за справи шабашу можеш не турбуватися. Єдно вони тобі нінащо… Ну то осьде список, мені час бігти! Маю нинька зустріч з одним химерним замовником, — Карафка довірливо нахилилася до Вартиного вуха: — Зі сві-ітленьким! — дівчина простягнула чаклунці візитівку на шорсткому папері.

— Лібуше Крокова? — звела брови чаклунка. — Це твоє людське ім’я?

— Та де‑де, — махнула рукою відьма. — Псевдо. Знаєш, працюючи з отрутами, легко наживати ворогів…

Варта швидко попрощалася з Карафкою, пообіцявши подумати над її пошуковою пропозицією, й одразу набрала номер львівської відьми.

— Привіт, Дік. Тільки не падай, — видихнула чаклунка в телефон. — Мені терміново потрібен цвіт папороті.

— Вартусю, а відполіровану лусочку живого дракона не хочеш раптом? — спитала подруга сварливим тоном. — Розказуй, що це за жарти!

— Ще б я жартувала так… Він мені справді потрібен. І ще дещо. Я тобі список скину.

— Ну‑у… в бабки Рутмери, може, і є що… в запасах, — відьма, здавалося, досі не вірила в правдивість прохання. — Але сама розумієш, — докинула вона, — мені треба дуже важливу причину, аби дістати щось таке рідкісне. Чи ти раптом виграла мільйон?

— Треба в гривнях чи в євро?

Дикоросла замовкла й продовжила вже стривожено:

— Варто, що там сталося? Ти ж наче їхала відпочивати й крутити голову красеню чеху! А просиш про таке…

— Тепер я розслідую зникнення празьких магів, шукаю старовинні артефакти, щоб мене визнали Вартовою, відбиваюся від причіпок судді-світлого, виплутуюся з інтриг Конгломерату, і… і так, красень чех мені в печінках сидить зі своєю потаємністю та впертістю. Коротше кажучи, дуже треба.

— Якщо я скажу бабці, що на кону — честь усіх карпатських відьом та Вартової зі Львова, щось може вийти, — відповіла Дикоросла замислено. — Та я не дам тобі гарантій.

— Кажи, що хочеш. Я не маю до кого звернутися більше.

— Будь ласка, бережи себе, — додала подруга. — Не знаю, як ви двоє змогли так спаскудити собі поїздку. Але я тобі кажу на правах доброї подруженьки: воно того не варте!

— Дякую, Дік. Зі мною все гаразд. Справа в іншому — воно… те, що ми робимо, варте цього. Іншого варіанта нема. Тут така проблема назріла, що екс-глава може знов отримати владу, якщо ми не станемо Вартовими вчасно. І тоді нам гаплик. А ще є кілька більш метафізичних причин, через які нам теж гаплик.

Відьма награно зітхнула, але допомогу пообіцяла й пригрозила Варті своїм приїздом у разі, якщо та й надалі влазитиме в самісіньке жерло проблем.

— Гарна подруга? — після того як дівчина поклала слухавку, Душанка нечутно визирнула із задньої кімнати, яка ховалася за ширмою.

— Щось на кшталт того, — відказала Варта, роздратована тим, що відьма підслуховувала розмову — щонайменше її завершення.

— На. Це тобі придасться, — власниця кав’ярні поставила перед нею синю емальовану чашку, котра пахнула надміру терпко. — Пий до дна.

— Дякую, — дівчина одним ковтком видудлила напій і скривилася: — Що там за гидоту намішано? Ти мене отруїти хочеш? — вона не розглядала такий варіант всерйоз, але погляди та плани празьких відьом досі залишалися туманними.

— Це мій особливий рецепт, — послужливо відказала Душанка, ховаючи в кутиках губ свою посмішку Мони Лізи. — Я зву його Вогнем Джульєтти. На честь тієї, що в Шекспіра.

— Що вогонь — це справді, — Варта швидко ковтнула слину, але палюче відчуття в горлі не зникало.

— Тобі не зашкодить, — відказала Душанка. — Трохи спецій до кави, дещо з трав. І — ах! — фірмова настоянка моєї прародички, яка зналася на зіллях і цілительстві. Досі не можу відтворити рецепт достеменно, хоч скільки намагаюся. Зварено на повільному вогні, на пісочку, ось.

— Здається, ця настоянка й мертвого підніме, — усміхнулася Варта.

— Ні, такої сили в мене нема, — напрочуд серйозно заперечила відьма.

На прощання вона стиснула обидві чаклунчині долоні й порадила не йти на новий ризик, з яким може бути пов’язана ця ситуація з артефактами. Варта твердо пообіцяла не йти на новий ризик, з якими може бути пов’язана ця ситуація. Бо вона вже й так із головою пірнула в усі можливі ризики, що тільки знайшла.

* * *

У пабі було людно. Як завжди, надвечір перед вихідними публіка збиралася найактивніше. Кілька жевжиків за довгим столом біля вікна вже набрались і горланили щось до офіціанта, який, мабуть, звик до таких гостей та ігнорував їхні причіпки.

— Тут стільки людей, що мені хочеться якомога швидше вшитися, — зауважив Златан, закидаючи в рот солоні горішки, яких глава темних щедро набрав до коли.

— Соціофобія ввімкнулася? — Амброз турнув Златана ліктем і повів поглядом у бік дверей. — Чекай-чекай. Зараз вони з’являться. Нутром чую!

— Горішки ти своїм нутром чуєш… Я волів би, щоб тут з’явилася Тарновецька. Час уже, — відказав маг і скосив погляд на годинник, який оперізував його зап’ястя широким ремінцем.

Львівська чаклунка спізнювалася. Чех постукав кінчиком нігтя по циферблату, наче хотів припнути до місця секундну стрілку. Але вона поцокотіла далі.

Час тікав. Тікали ідеї, здогадки й можливості. Тікали шанси. Не тікала тільки внутрішня темрява — вона поглиблювалася, пробивала всі щити і вила собі кубло так глибоко, що ніхто не міг її вичавити, навіть якби захотів. Але що на її місці — під усіма покривами — цього Златан не знав. Часом він почувався порожнім і хапався за темряву всередині, за це осердя, яке давало йому силу і змогу торкатися павутини невидимого світу. Але часом і це не допомагало. Як зараз, коли тіло знемагало від надміру енергії і спалахи виривалися — завчасно або невчасно, сповнюючи його життя зайвими проблемами.

Маг зціпив зуби й продовжив уважно спостерігати за столиками біля дверей та входом.

— На спір? — Амброз широко всміхнувся, оголюючи ряд рівних зубів. — Хто швидше прийде: наші маніяки чи твоя пасія?

— На що закладаємося? — азарт хльоснув Златана.

— А на твою посаду Вартового! — ясно-бурштинові очі спалахнули бешкетними іскрами.

Маг зміряв друга поглядом, і його гарний настрій розвіявся. Хвилину чи дві вони мовчки спостерігали за залом, а тоді Златан продовжив:

— Про нашу попередню розмову, Амброзе: готовий вийти в люди? Берток мені вже на мізки капав.

Глава темних відхилився назад.

— Свят-свят-свят, і щоб мені тільки діряві шкарпетки траплялися! Навіть не думай.

— Я не думаю, — Златан повернувся до друга, і погроза в його погляді стала явною попри усмішку на губах. — Ти знаєш про мій стан справ. Прірва гарантій не дає. З біса пощастить, якщо вийде розв’язати це питання безболісно.

— Та що ти паніку здіймаєш завчасно? Фаталіст клятий.

— Уже радше напівтруп. Я — фізично — ледь стягую.

— Тобі не звикати. А Прірва своє діло знає.

— Слухай сюди. Я пообіцяв тобі, що знайду цих викрадачів і все вирішу. Ти що маєш зробити у відповідь? Згадуй-згадуй! Інакше нагадаю я: ти, Амброзе, дав мені слово, що коли я не вирулю, то вийдеш на світло сам.

— Я терплю тебе, Златане, сті-ільки часу! — визвірився Амброз із раптовою злістю. — Але, бачать вищі, іноді хочеться добряче дати тобі по пиці, аби спустився на землю. Набрався пафосу в діда і думаєш тепер, що тобі тільки великі справи вершити та чужими життями кидатись. Я тут глава! Тому йди до одного місця і впоперек, якщо ти ще раз спробуєш заговорити на цю тему. Лікуйся і не ний, задовбав уже.

Після гнівної тиради він відвернувся до дверей. Але Златан сидів надто близько, тому Амброз не міг удавати, ніби не почув його наступних слів:

— Тобі не вдасться вічно залишатися главою.

— А я й не претендую на те, щоб це тривало вічно. Я ж не наш колишній конгломератний диктатор, — буркнув маг. — Краще б Вартці розповів. На біса тримати в таємниці, що ти знову помираєш, — або принаймні забагато про це триндиш мені?

— Я розповім, коли випаде момент.

— Знову триндиш. А вона все бачить.

— Дякую за уважність.

— Між іншим, вона — твоя пасія, а не моя, — Амброз озвався коротким смішком: — Ні, стариганю, і не думай нею відкупитись. Я не дивлюся в бік дівчат, які на підборах вищі за мене.

— І дарма!.. Але я не розпоряджаюся Вартою чи її планами, — Златан криво всміхнувся і кинув погляд на двері. Йому здалося, що там майнули неслухняні хвилі волосся чаклунки — та знову ні. Нікого.

Він утомлено потер перенісся. Виглядати Тарновецьку всюди стало його слабкістю. А мати слабкість йому не подобалося. Вона відволікала від справ і порушувала звичний хід думок. Златан усвідомлював, що так воно завжди, коли впускаєш когось у своє життя, але й до цього він не звик і часом ловив себе на іскрах роздратування, що проривалися крізь пелену почуттів — нових та яскравих. У центрі всього була Аґата Тарновецька — дівчина, котру він спершу заочно ненавидів. А зараз — страшно подумати…

Вона нахабно увірвалася в його життя, врятувала його життя і змінила його життя. Утім, життя, здавалося, не було готове до цього й пручалось у відповідь на її натиск — усіма старими звичками, потаємністю і схильністю діяти самотужки. Аби лише вона не постраждала. Аби не помітила його слабкості. Аби дала йому ще трохи часу…

— Здається, вони, — нашорошився Амброз, і увага Златана перемістилася на вхід, за яким він спостерігав боковим зором.

Усередині клацнув уявний перемикач: ще одне коло замкнулося. Ще один пазл додався до загальної картини: таємнича трійця була тут.

— Пов’язати їх просто зараз? — спитав Златан, нахиляючись до вуха глави темних.

— Ми не маємо жодного доказу їхньої причетності. І ти ще піди та спробуй пов’яжи, мудрий такий…

— Гаразд, тоді діємо за планом.

— Дій давай, — кивнув Амброз.

Чех зіслизнув із високого барного стільця і неквапом пішов до вбиральні. Коли він навмисне робив коло залом і минав стіл, за яким приземлилася трійця підозрюваних, то відчув поколювання їхніх поглядів. Златан підтягнув щити до себе якомога ближче. Якщо ці жевжики можуть затуманювати всіх, включно з главою темних, то конче треба дізнатися, чи стане їм сили пробитися крізь його захист…

Маг зачинив за собою двері вбиральні, замкнувся в крайній від стіни кабінці і двічі лунко клацнув пальцями.

Білявець на ім’я Еверест вийшов із його тіні й врізався носом у дерев’яну перегородку — місця в кабінці було замало для двох.

— Поки використаємо образ нашого львівського знайомого, — повідомив маг своїй тіні, — потім станеш тим, на кого вони накинуть оком. Але без самодіяльності, як минулого разу. Далі справа за мною.

«Еверест» кивнув. Відчуваючи ще більше азарту всередині, Златан швидко — щоб не ризикувати цілістю тіні, яка стрімко слабшала біля власника, — вийшов назовні.

Незнайомий чолов’яга біля умивальника замиленим поглядом розглядав своє одутле відображення в дзеркалі і не завважив, що за хвилину після кучерявого шатена з тієї самої кабінки вийшов невисокий білявець, який надто швидко метнувся до дверей.

* * *

Викрадачі працювали за звичною схемою. Обрали самотню й достатньо захмелілу жертву. Почали задиратися — точніше, незнайомий маг почав. А вони спостерігали на відстані.

— Може, втрутитися зараз і подивитися, що вийде? — запропонував Златан, силкуючись запам’ятати обличчя того мага, якщо вже трійця вислизала з його сприйняття. Він не бачив жодної — логічної чи магічної — причини, чому погляд відмовлявся роздивитися незнайомців. Це дратувало.

— Нам треба ті троє. А якщо рипнемося зараз, вони дризнуть, — відказав Амброз. — І шукай тоді вітру в полі. Хоча в нашому випадку навіть і поле ще треба шукати.

— Я не розумію, що з їхніми аурами.

— Думаєш, ти один?.. О, вони ворушаться!

Златан притьмом оцінив ситуацію: сп’янілий темний і його суперник пробиралися між столами до виходу. Трійця невловимих викрадачів сиділа незворушно. Маг, не повертаючись у їхній бік, крутнув телефон і клацнув столик викрадачів у надії, що півтемрява пабу не завадить його камері — телефон усе ж таки купу грошей коштував. Тоді перевірив міцність щитів.

Амброз і тінь‑еверест зникли непомітно. Перший мав затримати мага-нападника у дверях, доки тінь натягне на себе образ п’яниці й турне того в нішу при вході, де офіціанти тримали швабру і стійку для парасольок. Три секунди на все — Златан не сумнівався, що глава темних і тінь спрацюють злагоджено.

Найцікавіше починалося далі.

— Ну, давайте, падлюки… — прошепотів чех собі під носа, прикладаючись до пляшечки з колою.

Але «падлюки» досі сиділи в полі його зору. Щось достобіса дивне було в них. За час роботи на суд Златан звик до несподіванок. Звик до всіх типів аур, до світлих і темних, потужних і послаблених, прихованих так майстерно, що без спеціальних умінь не обійтися. Проте ці троє нагадували туман чи сліпу пляму, за яку погляд узагалі не зачіпався. Якби хтось інший розповів — не повірив би. Незнайома магія пробуджувала азарт.

Він ледь не проґавив мить, коли троє здійнялися зі своїх стільців і ніби просочились одразу до виходу.

Златан рвонув за ними, на ходу видобуваючи рукавички. Без них суддівська магія вельми нищівним чином впливала на руки, а часто й узагалі вислизала крізь пальці. Крутезні, дорогі й зачаровані проти всього на світі рукавиці довелося здати через те, що він уже ніяк не належав до суддівського апарату. Та маг знав: хто шукає, той знайде, — і роздобув собі потерту пару в магазині, куди перевірки фракції не доходили (або ж його просто ігнорували після вагомих фінансових вливань від власника).

Двері рипнули.

Спорожніла вулиця. Поворот у вузький провулок — де, якщо не там! Прохід під арками…

Златан завмер і сіпнувся до стіни, втискаючись у неї всім тілом, щоб не видати себе. Пригашення аури і щити мали б посприяти.

Попереду три тіні колихалися, ніби плащі, падаючи на спини постатей, котрі ховалися під ними. Блим — і вони розчинялися. Блим — з’являлися знову.

Помічник трійці стояв ще на кілька кроків попереду — супроти Златанової тіні в чужому образі.

— Це не наш, — озвався один з викрадачів. Чи всі разом.

— Цей не має правдивого кровотоку, — просипів химерний голос знову, пробуджуючи заціпеніння й геть дивні, давно забуті страхи, що дуже недоречно виривалися на волю саме тепер.

— Ти не обдуриш нас, чаклуне, — Златан не встиг зрозуміти, що ці слова спрямовані до нього, як очі одного з трійці вже дивилися просто в його власні. Оточені червонястою крайкою, вони нагадували дві криниці без дна.

Чех шарпнув пальцями й уповільнив час звичним рухом, сподіваючись роздивитися тепер химерного нападника.

— Звертаюся до тебе іменем суду… — почав він, коли повітря взялося брижами.

Златан знав: це дасть йому фору перед невідомою напастю, хоча маніпуляції з течією часу випивали всі сили, мов чорна діра.

Проте нападник не застиг. Він продовжив свій рух, хоча і млявіше, ніж до того. Рука з тонкими кістлявими пальцями торкнулася щитів, викресала з них іскру і пройшла наскрізь…

* * *

Варта зрозуміла, що в квартирі хтось є, щойно вставила ключ у замок. Златан мав би вже бути в потенційній точці зустрічі з викрадачами.

Чаклунка рвонула двері на себе, нарощуючи водночас щити. Удар дістався їм — не дуже потужний, бо захист не тріснув. Без щитів така прямолінійна атака дезорієнтувала б її на кілька секунд.

— Отже, він уже навчив тебе своїх вибриків. Молодець, Тарновецька, — невиразний голос долинав із глибини коридору. — Швидко вчишся.

— Я не чекаю гостей, — відповіла дівчина, спинившись на порозі. Вона відчувала павутину кінчиками пальців так чітко, ніби то було продовження її тіла. Проте не хотіла давати шансу зачинити двері в неї за спиною, тому стримувалася від кроку всередину й силкувалася намацати ауру непроханого гостя. Ким би він не був.

Аура віддавала — ну хто б сумнівався! — світлістю.

— Я ненадовго, — запевнив суперник, прихований темрявою коридору, який перекреслював тільки косий промінь від кухонних дверей.

Не встиг він закінчити, як удар у спину заштовхнув Варту до квартири. Отже, світляк не один. А вона не помітила цього вчасно. Паскудство.

Дівчина з несподіванки впала на підлогу, й це врятувало її від перехресної атаки, котра шурхнула над головою. Запахло паленим. Рука, що схопила за волосся й рвонула її голову назад, теж належала чоловікові.

Чаклунка зиркнула на першого нападника — і не помітила рукавиць. Отже, не суддя. Та й наївно було б очікувати, що хтось із суддів-недоброзичливців удостоїть небажану Вартову свого візиту і власноруч намагатиметься вбити.

Перший нападник вийшов із тіні — майнуло бліде обличчя, ще не старе, хоч і обтесане дотиком віку, який личить деяким чоловікам. Повільно, майже неохоче суперник сплів павутину в розкошланий клубок і кинув просто в чаклунку. Щити спинили й це, але жаске плетиво енергій не втратило форми. Навпаки, воно загрозливо зашипіло й затріскотіло, як феєрверк, пробиваючи собі шлях крізь панцир опору. Натиск плетива свідчив не на користь того, що ці двоє хочуть просто поговорити.

Варта не стала чекати, доки щит піддасться, попри відчайдушне намагання його підсилити. Вона випустила павутину навмання в усі боки, немилосердно палячи її. Від спалахів різонуло по очах, але воно було того варте. Нападник, котрий тримав її волосся, відсахнувся від розпеченої атаки. Наступної миті дівчина навідліг ударила його по нозі з усім можливим підсиленням і різко відштовхнула. Вороже плетиво шурхнуло повз і врізалося в двері.

Двері рипнули, мовби зривалися з петель. Варта схопилася на ноги. Перший нападник, сильніший, спробував оглушити її. Чаклунка відчула підступні струни шоку, що лоскотали шкіру, притлумлені щитами. Слабкість накотилася хвилею, і перед очима потемніло.

Але вона дала собі секунду на поновлення захисту і встигла вловити рух позаду.

«Не повертайся спиною! » — нагадав внутрішній голос.

Варта сахнулася вбік, врізалася лопатками в різьблену шафу і правицею штурхнула від себе половинку дверей — та зіткнулася з головою нападника. Неприємний хрускіт і стогін, що його супроводжував, свідчили, що удар удався. Але підсилення згасло, не залишивши Варті шансів на вагомі фізичні атаки. Нема сенсу переоцінювати силу своїх кулаків, коли йдеться про сутичку з двома дорослими чоловіками.

— Павутина всохла? — спитав перший суперник з іронією, спостерігаючи збоку.

Шкіра взялась іскрами холоду. Варті не подобалися цей спокійний тон і повільні, недбалі атаки. Мовби її хотіли виснажити. Мовби гралися. Мовби… не боялися її спротиву взагалі.

— Що треба? — видихнула вона з погрозою, мигцем зиркаючи на бліде лице.

На щастя, другий «гість» сипав добірною лайкою, втираючи розтрощеного носа. Кров не спинялася. Варта сіпнула павутиною лампу з тумби і зарядила нею в голову закривавленому магові, прагнучи завершити хоч б з одним.

Він шукав опори наосліп, водячи рукою по стіні. Дівчина стьобнула його павутиною — тліючі смуги опіків пролягли по шкірі мага. Після ще однієї хвилі атаки чоловік осів на підлогу. Його супутник, який досі мовби спостерігав і оцінював, як чаклунка розбереться з іншим нападником, вийшов уперед.

— Я чув, що ти надміру енергійна, — сказав він. Незнайоме лице виражало водночас вдоволення і неприязнь. — Але чинити такий спротив — марнувати час. О, до речі, про час! Думаю, ти виклалася достатньо…

Маг постукав пальцями по циферблату свого наручного годинника — блиснуло срібне світіння, і Варта відчула, як важко їй навіть стояти на ногах. Павутина обвисла, ніби її хтось розчиняв. Дівчина рефлекторно смикнула пальцями — ні сліду.

— Ти нічого не зможеш вдіяти, Вартова. Така моя сила, — маг підійшов до неї впритул із маніакальним спокоєм. — На короткий час — жодної магії, жодного руху. Змирися: так мало статись. І спочинь із миром.

— Світляче кодло… — виплюнула дівчина, відчуваючи, як німіє кожен м’яз.

— Так, саме так ви нас звете, — відмахнувся маг, мовби його веселили Вартині слова. — А тепер слухай уважно. Кровна помста — тонка річ. Пригадуєш ніч у бібліотеці й так званий нещасний випадок? Ви вдало викрутилися після вбивства мого брата.

— Суд виправдав нас, — процідила дівчина крізь зуби.

— А я — ні. Мені начхати на суд, Конгломерат, чужі вироки чи виправдання. Начхати на те, хто ти така і чого сюди приїхала. І, до слова, саме я зараз вирішую, що буде далі.

«Озивайся! Давай, озивайся! » — волала Варта до своєї сили.

Сила озиватися не хотіла, як і тіло.

— Ви — кандидат на посаду глави, — відповіла дівчина, здогадавшись, хто прийшов по її душу. — Такий вчинок перекреслить вашу кар’єру.

Чоловік видавався їй надто молодим для верховного правлінця — вона не дала б йому і сороківку.

— Я фіктивний кандидат, Вартова, — заспокійливо відказав маг. — Ти що, ніколи не спостерігала за тим, як у людей вибори проходять? Хтось має створювати видимість конкуренції, бо інакше нікому не весело. Новий глава вже очевидний. Як я казав: чхати на цей Конгломерат, паяців із фракції та їхні політичні ігри. Мене попрохали створити видимість гри, бо ж я, бачте, — найсильніший. Хай ідуть до біса, коли мого брата вбивають двійко темних, а суд торочить, що вони не винні. Та не турбуйся, про мій візит ніхто не дізнається. Подякуй своєму Богумінові за прекрасний захист дому — ваші людські сусіди навіть шуму не почують…

Світляк тріпнув рукою, і дівчина відчула на чолі іскри холоду. За секунду іскри стали матеріальними і вчепилися в голову терновим вінком. Гострі скалки заповзали глибше під шкіру. Кров скрапнула з брів і потекла по щоках, стікаючи по шиї та у виріз футболки. Він справді грався з нею.

— Скажімо, дівчинка Вартова не витримала тиску відповідальності і покінчила з собою. Придбати отруту неважко. У цьому місті продається все. Якщо ти готовий заплатити достатньо.

— Ніхто в самогубство не повірить. Особливо ті, хто знає мене, — говорити ставало важче й важче, але Варта намагалася.

— Це не відіграватиме ролі. Буде факт, і все. Жодних слідів. Час, час, Вартова.

Маг спокійно дістав із внутрішньої кишені ампулу, в якій блискотіло щось срібне, схоже на ртуть, — труйка. Вартин погляд знайшов запонки на рукавах мага: в очі їй впали крихітні зображення грального кубика. Інший гральний кубик — не зображення, справжній — лежав у внутрішній кишені куртки, нагадуючи пророцтво глави шабашу.

«Ти зустрінеш світлого диявола», — казала їй празька баба.

«Здається, зустріч відбулася», — зіронізував внутрішній голос.

Чаклунка розуміла, що чутливість повертається до її тіла. Але надто повільно, надто важко. Вона не могла ще й пальців зігнути, не те що схопити павутину чи поворухнути головою. Сили могутньої Вартової стало лише на те, щоб рішуче стиснути губи.

Проте маг клацнув язиком, насилу відкрив їй рота і так само дбайливо та педантично влив туди весь уміст ампули.

Паніка захльоснула Варту з пекучим холодом рідини, котра проникла в горло. Світляк задоволено дивився на неї. Не просто задоволено — а любовно. Як на майстерний витвір своїх рук.

Мурашки сипонули по шкірі.

Павутина напнулась і озвалася надто пізно.

Дівчині здалося, що цей легкий порух власної сили — щось шалене й неймовірне. Вона плюнула просто світлякові в лице. Пізно — отрута вже опинилася всередині, загнана туди рефлекторним ковтанням. І хтозна, скільки часу ще має тіло, перш ніж…

Варта зашипіла і знавісніло шарпнула старовинне дзеркало, що стояло під стіною, мов примара. Павутина, всотуючи підсилення, відірвала різьблену рамку від стіни, і маг, котрий не очікував такої різкої зміни, не встиг відсахнутися. Задзеленчало скло, увсебіч посипалися скалки.

Долаючи шалений опір власних м’язів, Варта пошкутильгала в кімнату. У скронях все пульсувало. Вона розуміла, що треба викликати блювоту. Точно й негайно. Але маг не чекатиме. Навряд чи нападника його штибу зупинить нещасне дзеркало, розтрощене об голову. Навряд чи його взагалі що‑небудь зупинить.

Дівчина підійшла до дверей на балкон і миттєво оцінила висоту другого поверху.

«Двічі не вмирати», — вирішила вона і вчепилась у перила з твердим наміром перелізти через них.

Зустріч із бруківкою внизу точно стане болісною. Але треба опинитись якомога далі від…

У шлунку все стиснулось. Очі наповнилися сльозами, голова затуманилась.

Варта підозрювала, що це запаморочення — вже дія отрути. Пальці розтиснулись, а ноги стали м’якими, як суфле. Вона притулилась спиною до стіни і глибоко вдихнула.

«Без паніки. Треба спершу виблювати ту заразу. І вистрибнути…»

Тут горло розітнуло, мовби ножем. Ізсередини здійнявся вогонь. Він поширювався швидко. Присмак віддавав обідом та відьминою кавою.

«Вогонь Джульєтти» — назвала свій напій Душанка.

«Ото з мене Джульєтта на балконі», — встигла подумати Варта, але темрява застелила очі, і тіло перестало опиратися тому, що несла з собою срібна отрута.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

По обидва боки

Златан викликав і відкликав щити зо два десятки разів. Вони слухалися бездоганно, навчені відгукуватися на перше бажання онука судді. Відшліфовані за роки важкої роботи. Фора, що завжди додавала впевненості.

Сьогодні він утратив цю впевненість.

Щось змінилось. У голові стояв туман, у роті — кров. Тінь давно зникла. Амброз, похмуріший від грозової хмари, стовбичив поруч, балансуючи на бордюрі.

— Знову, — кинув він стиха. — Жодних аур. Жодних облич. Жодних слідів. Я навіть зле пригадую, як ми з тобою тут опинилися.

— Ти і своє повне ім’я зле пригадуєш, — замислено відповів Златан, викликаючи й розсіюючи золото щитів так швидко, що в нього вже миготіло перед очима.

Він не міг зловити нічого у власній голові. Ніби хтось набив туди вати замість думок і спогадів. Але довгі кістляві пальці, що пройшли крізь щити, стояли перед очима, як намальовані. Усього мить.

Златан достеменно знав, що це не уява підкинула дивний момент. Що він його справді пам’ятає. Отже, або шок став настільки сильним, що пересилив цю химерну силу, або ж йому залишили цей момент із наміром залякати. Мовляв, не сунься — уб’є.

— Слухай, Амброзе… — ідея крутилася на кінчику язика, і Златан дав їй ще дві секунди, але тоді таки вирішив висловити: — Ці викрадачі завжди втрьох, так?

— Принаймні завжди, коли ми їх бачили.

— А нападають завжди на сп’янілих, правда?

— Типу того.

— Ми надто зациклилися на їхній силі затуманювати. А тобі не здається, що в них проблем забагато? От є один п’яниця, — почав перелічувати Златан. — Проти нього — незнайомець, який чіпляється й викликає. І ще троє невловимих маніяків. У сумі — четверо на одного. Це якась дика, кострубата схема. От скажи, скільки треба сили, щоби перемогти вгашеного?

— Та як клацнути пальцями!

— Так! Я певен, що ті троє без аур — слабкі. Вони бояться нас. Інакше якого світлого завжди такі нерозлучні? І навіщо помикають кимось четвертим?

— Тринди-иш, — Амброз копнув носком кеда камінець. — Якщо вони й слабкі, то ми однаково не можемо навіть напасти на них — тільки сунешся, як воно тобі затуманить усе. Біс його знає, звісно, але я собі думаю, що їм треба або близько бути, або тебе торкнутися, щоб це затуманення спрацювало. Але з тим, як швидко вони рухаються, це не біда.

— Тоді чому вони затуманюють — і нічого більше? Можна ж напасти й кишки випустити! У гуманність і доброту цих трьох я не вірю. Отже, щось змушує їх триматися на відстані й тікати. Питання: що саме?.. Треба ще піти камери спостереження глянути.

— Ти свої суддівські витребеньки заюзаєш, щоби до камер дістатися, чи мені охорону вирубити?

— Я сам. А ти йди відпочивай, але думай, що ми провтикали.

— Лади, — Амброз потиснув руку Златанові. — Матимеш ідеї — кажи. Я на зв’язку цілодобово.

Маг занурився в телефон. Буремна Тарновецька досі не відповідала й не дала про себе знати.

«Завтра ж приставлю до неї тінь, хоч би й в подобі її львівського друга», — заспокоїв себе обіцянкою Златан.

Його спіткало фіаско з камерами спостереження пабу, що виявилися неробочими, але після короткої розмови з менеджером, який міг би допомогти вийти на власників, настрій покращився. Додому ноги несли швидко.

* * *

Ключ потрапив у замок із третьої спроби. Двері неприємно зарипіли.

— Гей, нехороша темна, ти тут? — гукнув маг, намацуючи на стіні вимикач.

Шафа в коридорі стояла відчиненою. Щось було не так. Як і зі щезниками та щитами. Щось вислизало з поля зору.

— Варто?

Златан не вловив її аури і трохи заспокоївся. Мабуть, пішла кудись.

Тіло знемагало й далі, заважаючи думати про будь‑що, крім сну. Тож маг скинув черевики, поправив настільну лампу, яка стояла небезпечно близько до краю тумби, і зайшов до вітальні з наміром впасти на диван та пролежати чолом у подушку аж до повернення чаклунки.

І аж спіткнувся на порозі: Варта лежала на підлозі під стіною. Обличчям до відчиненого балкона. Мовби хотіла вийти туди, але не встигла.

Златан зробив крок уперед, але в очах потемніло. Раптова пульсація ожила у скронях — здавалося, ніби світ довкола зараз вибухне.

Маг зціпив зуби і вперся рукою в стіну. Вдихнув рвучко, мов потопельник, щоб загасити паніку. Здолав такі необхідні кілька кроків і присів біля дівчини.

На її лиці не було ні кровинки. Зрозуміло, що немає сенсу шукати пульс чи серцебиття: не залишилося ні сліду аури. Аура — останнє, що покидає мага, коли він…

Ні.

Усе одно спробував намацати пульс. Бодай якийсь відзвук, який підтвердив би, що це помилка. Руки тремтіли.

Урешті‑решт, скільки є магії, щоб приховувати ауру! Скільки є методів…

Ні. Нічого.

У голові промайнули думки про те, що цього не могло бути, просто не могло бути так.

Тільки це було так. Годинник цокотів на стіні. Варта лежала на підлозі і не дихала. Це було так.

Попри те що у всіх своїх планах на близьке й далеке майбутнє, яких онук судді склав багато — на всі випадки… У всіх цих планах — детальних та виважених — у разі чого померти мав він. Він один. Не вона.

Але тепер Златан сидів на паркеті у вітальні старого дому, змушуючи себе дихати, бо щось невидиме здушувало горло. А Варта Тарновецька лежала перед ним мертва.

* * *

Брусінка Крокова не любила дві речі: поспіх та паскудну каву, в якій забагато молока і ще, не дайте боги, якісь хімічні солодкі сиропи, що цілковито перебивають смак напою: гіркий, насичений і тонкий, як смак самого життя.

З кавою сьогодні не склалося, бо Душа впала в режим кусання ліктів у ситуації, з якою все одно не могла нічого більше зробити. А поспіху уникнути не вдасться — Брусінка чудово розуміла це, адже ніхто не може бовтатися по обидва боки, навіть за допомогою магії. Так уже у світі ведеться: ти або живий, або мертвий. Хоч відьмі не вельми подобалося це правило, та із сотень тих, які вона порушувала, межа життя і смерті залишалася недоторканною стіною, яка не обсипалася й не тоншала від часу. Хай хоч сто років минає, хоч тисячу.

Тож Брусінка, притримуючи обома руками поділ довгої спідниці, гнівно простувала через міст. Вона за звичкою подумки віталася зі святими, що стовбичили обабіч, закуті в камінь. Часом вони відповідали їй — усі, хто був за межею, відповідали, хоч вона й не зловживала цим умінням. Бо мертві часто дурманили й просилися назад. А то не їй було вирішувати, кому й куди вирушати. Сказано: стіна.

Брусінка мусила чекати півночі, щоби не порушити нічого, проте, щойно зблиснули чотири нулі на екрані мобільного, то тут же кинулася на пошуки чаклунки з далекого Львова, котра мовби притягувала до себе біди. Відьма відчувала все більше й більше хвилювання, не притаманне ні її характеру, ні віку. Знала, що пошуковим заклинанням Варту Тарновецьку не віднайти, навіть коли взяти місто в коло: мертвих воно не бачить. Телефон майбутньої Вартової мовчав, Златанів був десь поза зоною.

Брусінка подумки вилаялася.

Тіло могло вже з однаковим успіхом лежати на дні Влтави чи спочивати десь у глухому кутку далекого парку.

«І тоді до біса всі твої вміння, дівчино», — пошерхлий голос у голові нагадував, як часто неминуче обертається найменш приємним боком.

Наприкінці мосту Брусінка кивнула своєму давньому приятелеві Яну[2], пошепки загадала бажання біля його ніг, як робили туристи, й набрала Амброза.

— Вартка? Не бачив, — втомлено відказав той. — Златан чекав її сьогодні, але та бісова дівиця не прийшла.

— Сам ти бісова дівиця, — огризнулася Бру. — Коли вона мала бути?

— Десята. Ми збиралися на десяту.

Відьма вкусила себе за губу. Часу було менше, аніж їй хотілося.

— Златан що ж — додому повіявся? — спитала вона, сподіваючись на мізерний шанс того, що вузол розв’яжеться по-іншому, без її допомоги.

— Ага, — підтвердив Амброз. — Тобі щось треба від тих двох? Підкинути? А потім можна до мене…

— Я вже поруч, швидше дійду до них сама, — заперечила Брусінка.

Вплутувати Амброжека не можна. Вартові тут випадкові гості, а от із главою темних ще довго працювати поруч. Тож хай йому міцно спиться… Відьма попрощалася з другом і набрала сестру, а тоді суворо наказала Карафці зустріти її з усім необхідним зіллям біля будинку Богуміна.

Якщо Варту вбили не там, утішала себе Брусінка, то ще й ранок не зблисне, як можна буде заговорити з її духом і дізнатися хоча б, де шукати тіло.

* * *

Хвилини тяглися вперед невловимим рухом стрілок.

Златан дивився поперед себе невидющими очима. Не міг сфокусувати погляд.

— Варто, ти знущаєшся з мене? — процідив, знаючи, що відповіді не почує.

Зі стіни навпроти зиркали з осудом чорно-білі фотопортрети. Черговий Златан із роду Богумінів — батько, котрого він не пам’ятав. Бо той пішов через прокляття. І Меделіна. Матір, якої він не пам’ятав, бо та пішла сама, не залишивши йому жодного вибору чи права голосу.

Тиша висіла непорушно.

Златан знав, що треба зателефонувати суддям. Треба повідомити про трагедію. Але тоді вони ввірвуться сюди і будуть висловлювати свої теорії. Торкатимуться тіла і шукатимуть сліди, яких він сам не знайшов. А потім її заберуть. Не залишивши йому жодного вибору чи права голосу. Як завжди.

Слабинка всередині переконувала, що краще закінчити це. Нічого не буде вже. Ніщо вже не має сенсу. Слабинка билася відчайдушно — за право провалитись у вічну темряву і наздогнати Варту на її шляху на той бік…

Златан притулився спиною до холодної стіни, закинув голову назад і дозволив собі на кілька секунд повірити в те, що закінчить усе просто тут і зараз. Зненацька його опанувало розуміння того, чому Меделіна зробила це з собою. Адже вона теж втратила того, з ким хотіла пройти весь шлях, до кінця.

Златан гірко розсміявся: чи не вперше в житті відчув химерне єднання з матір’ю. Те, чого йому завжди бракувало, прийшло в отакий момент. Як і думка, що пробилася невчасно між його сумнівами, просте бажання — пройти весь шлях, до кінця. Із цією ось, цією буремною чародійкою. Як очевидно, як просто.

Після цього він здушив слабинку всередині й розчавив її остаточно. Справи чекали.

Насамперед — знайти вбивцю.

* * *

Коли в двері забарабанили, маг кинув погляд на годинник: перша ночі. Сумнівний час для гостей. Він обперся рукою об паркет і спробував підвестися. Несподівано кожен рух став вимагати більше зусиль, ніж будь-коли. Ніби власне тіло опиралося потребі ворушитись і вимагало натомість скніти десь у кутку.

— Чекай тут, — лагідно шепнув маг до Варти й поправив кілька пасом, які впали на її обличчя. Навіть зараз воно здавалось, як завжди, трохи похмурим, а права брова вигиналася, мовби висловлювала недовіру.

У двері застукотіли наполегливіше.

Златан провів пальцями знизу догори, піднімаючи щити, і вийшов у коридор.

На порозі квартири чекали двоє відьом: Брусінка і незнайома русявка, яка тримала її попід руку і витріщалася на мага з переляком.

— Де Варта? — глава молодшого шабашу відштовхнула подругу і зміряла Златана поглядом, налитим підозрою та гнівом. — Я знаю, що сталось. Я можу врятувати її.

— Що вам треба, відьмаччя? — просипів маг зовсім чужим голосом.

— Я-асно, ми на місці. А цей уже з котушок злетів, — Брусінка закотила очі, діловито переступила поріг і відсунула Златана з дороги, хоч і була ледь не вполовину нижчою за нього. — Іди до кухні, Карафка тобі зробить заспокійливе і все пояснить. Я до Варти. Не заважай, часу на теревені нема.

— Що ти верзеш?.. — процідив Златан крізь зуби, але відчув, що сил не має навіть на опір відьмам. Підсвідомість підказувала, що нічого злого в них на меті нема.

— Потім повідаю, час не жде, — буркнула Брусінка і безпомилково зайшла у вітальню.

Златан дозволив другій відьмі провести його до кухні. Там він бухнувся на стілець і поклав голову на руки. Усе здавалося нереальним та далеким. Дзвякали чашки, булькотів чайник. Усе крутилося, включно з його головою, яка стала важкою й гарячою.

— Тримайся, чаклуне, — невагома рука відьми лягла йому на голову і незграбно погладила волосся. — Брусінка своє діло знає. Їй під силу навіть із духами померлих говорити… Ну ж бо, подивися на мене.

Златан визирнув із‑під кучерів. Русява відьма тут же тицьнула йому під носа чашку з чаєм, їдкий запах якого міг би й трупа підняти.

— Слухай мене, уважно слухай, — дівчина сіла навпроти і взяла руки мага у свої. — Мене Карафіят звуть, я молодша сестра Бру й Душанки. Душанка — найліпша провидиця у всему місті. Те, що бачить вона, — точно збудеться…

— Дуже радий, — огризнувся маг, котрого не цікавили ні Бру, ні Душанка. Підозрював, що не відчув би нічого, навіть якби йому зараз тицьнули в руки обидва артефакти.

— Душа бачила Варту, — скривилася Карафіят, — і те, що з нею сталось. Але не могла сказати про це — бо тоді доля зробила б інший поворот. Натомість вона вирішила врятувати твою подругу.

— Не вдалося, як бачиш. Варта мертва, — вимовивши ці слова, Златан відчув усю їхню вагу і знову обперся чолом об стіл.

— Ти зле слухаєш! — вела далі відьма. — Душа дала Варті випити Вогонь Джульєтти. Бо знала, що її мали втруїти.

— Хто? — Златан відчув нитку зачіпки, яка може вивести до вбивці, і вогонь усередині спалахнув із новою силою. Знайти і стерти на попіл. Знайти і…

— Це зілля дуже помічне: коли кого хочуть убити й дають йому труйку, то він мовби й справді вмирає — зовсім як Джульєтта в Шекспіра отого. І тогди вбивця думає, що його справу зроблено. Та тільки, бачиш, воно не зовсім так. Бо наше зілля, спожите напередодні, сповільнює вплив труйки і приносить не смерть, але глибокий сон. На короткий час, та все ж…

— Відьмо, я не ідіот. Я бачив Варту. Нема навіть аури, — відповів Златан, не бажаючи вірити кволій надії, що пробивалася зі словами білявки.

— Певна річ, немає, — фиркнула Карафіят. — Думаєш, убивця не захотів би довершити справу, якби помітив ауру?

— То ти хочеш сказати…

— Варта поки ще жива. Вона тільки спить замудрованим сном на межі між живими і мертвими. Я тобі кажу. Зараз Бру займається тим, аби вивести труйку з її тіла, а душу — із засвіття. Вір Бру, у неї в тім ділі колосальний досвід. А якщо вона встигне все — а вона встигне, бо ми гарно прийшли, — сон мине, і тоді… Гей, чаклуне, ти чуєш мене?..

Златан перестав розрізняти звуки. Він сперся на лікоть, але перед очима щось зблиснуло, й усе попливло.

* * *

— Ми не встигли, — прошипіла Брусінка, коли сестра зазирнула до вітальні й повідомила, що чародієві згодилося би полежати, бо він трохи впав з‑за столу.

— То як так? — Карафка підійшла навшпиньки й присіла біля Брусінки і Варти.

— Отак, — огризнулася сестра, торкаючись руками Вартиного сплутаного волосся. — Її вбило твоє зілля, Лібушенько. А за це я вб’ю тебе отсими руками, — Брусінка озирнулася через плече. — Усе. Вогонь не поміг. Я не помогла.

— І що робитимемо? — Карафка, як і сестра, провела пальцями по Вартиному волоссю. — Коли нічого-нічого не вдіяти?

— Вартова потрібна, — прошепотіла Брусінка байдужно. — Вона не на те пройшла крізь сто літ, щоби згинути тут. Вона ще мусить урятувати нам Прагу, Лібушенько. Тож я віддам їй крихту свого життя. Подивись, аби чародій сюди не зазирнув. Він точно вдумається, що щось не те діється. Відчує силу, котрої не мав би знати. Розпитуватиме зайве.

Карафка жалісливо подивилася на сестру.

— А що йому та всім скажемо?

— Вогонь спрацював, що ще. Вона не пригадуватиме нич, — Брусінка поправила рукави блузки і пробудила тонкі нитки вогню між пальцями. — Іди! — прикрикнула на сестру. — Чи хочеш, аби хлопчик прокинувся й побачив, як відьма торкається павутини? Вартова мусить вернутися. Вона не могла втекти далеко відсіль.

— Ти порушиш закон, — нагадала сестрі Карафка.

— І мені за це возздасться! — роздратовано смикнула плечима Бру.

— Ти можеш утратити наш дар.

— Кілька разів я вже тремтіла від страху його втратити, але часом, Лібушенько, думаю собі, що жоден дар не є навік. Я можу відступити вбік і втішати себе тим, що колись — не тепер, але колись певне — візьму і використаю те, що мені дали вищі. Використаю на добре, порятую когось, зроблю щось співмірно велике з тим, що бачу у своїх снах. Та знаєш, молодша, всі ті мрії нічого не варті, коли я можу вирятувати оцю чародійку зараз, а боюся за себе. Хто я така, щоб за себе боятися, коли й так мала стільки літ на землі? Скажеш мені, Лібушенько?

Карафка мовчала. Брусінка посміхнулася.

— Та все ще може обійтися, заким душа поруч, а тіло готове прийняти її назад. Вона мусить вернутися.

* * *

Спочатку з’явився аромат.

Аромат лоскотав ніс і здушував горло.

Далі накочувалася нудота — важкими клубками зсередини, які висіли десь над сонячним сплетінням і піднімалися.

— Повертайся, будь ласкава, — бурмотів знайомий голос над вухом. — Ти мусиш зробити це во ім’я старих і нових божеств. Ти не помреш у моєму місті, дитя.

«Ти мусиш зробити це, Вартова», — докинув внутрішній голос.

І вона зробила над собою зусилля.

Перед очима світло затанцювало надміру яскравими — аж до болю — плямами.

— Отак, отак, — турботливий, теплий голос. Рука на спині. Пальці, які відгортають волосся з чола. Аромат трав. Аромат чорниці. Гіркота, гіркота всередині.

Клубок у горлі шурхнув угору. Різкий біль розламав живіт. І — її вивернуло.

* * *

— А так і не сказала б, що маю справу з двома могутніми Вартовими, а не з надміру вразливими дітлахами, — Брусінка по‑хазяйськи розставляла чашки на журнальному столику. Вони парували зіллям, яке заварила Карафка. — Усе вже добре. Чого ви такі кислі, ніби всьому суду в немилість впали?

— Мене вбили, — прохрипіла Варта. Вона хотіла докинути щось, але кожне слово відгукувалося нудотою.

Чаклунка лежала на дивані, закутана в картатий плед так, що визирало лише бліде, мало що не синє лице і блискучі очі. Златан сидів поруч.

— Дивіться мені, — відьма перевела погляд із синьої Варти на блідого, як поганка, Златана і постукала пальцем по столу. — Дивіться. Щоби випили все це — все! — вона вказала на паруючі чашки й невелику каструлю поруч. — А тоді — спати. Дівчино, тобі треба відпочити бодай один день. Щоби ні ногою з дому. Ти сильна, та тілу це так легко не минеться, якщо будеш бавитися в героїню. Що ж до тебе, герою… — Брусінка звузила очі й гмикнула, роздивляючись синець та подряпини на щоці мага. — Тобі достатньо виспатися. На цьому все. Карафко, пішли!

— А що… а хіба ми не…? — сполошилася русява відьма, зиркаючи то на Брусінку, то на Варту і Златана.

— Ми йдемо додому, — підкреслено спокійно відповіла старша сестра і першою підвелася з глибокого крісла. — Телефон мій ви маєте. Якби тільки що — дзвоніть у будь‑яку пору. З платою поладимо потім, мені неспішно.

Златан кивнув неуважно. Тоді похопився і провів обох відьом до дверей.

Варта не знайшла сил попрощатися з ними. Вона лежала непорушно, але відчувала, що провалюється кудись. Відчуття нереальності не зникало. Попри те, що відьми привели її до тями, розповіли про зілля, яким напередодні споїла Душанка, і його найвагомішу роль у тому, що вона вижила.

Вона вижила. Це найважливіше.

— Варто… — Златан повернувся до кімнати і присів біля неї: щойно відьми пішли, з нього ніби спало заціпеніння, яке льодовою кіркою відмежовувало до того. Обійняв поривчасто, але обережно, наче боявся зламати.

— Варто… — видихнув у хвилі волосся. — Варто…

Дівчина виборсала руку з‑під пледа і торкнулася його розбитої щоки. Замружила очі, всотуючи відчуття від дотиків. Тепло шкіри, гострота щетини, тріщинки на губах. Вслухалась у власне серцебиття. Воно вперше здалося їй таким помітним та важливим.

— А тепер, — чех відсторонився, хоч і з помітним небажанням, — ти питимеш цю мішанину, як наказала Бру. І розкажеш, хто вбив тебе, — усмішка розтанула без сліду. — Далі справа за мною. Я розрахуюся з ним на повну.

— Не думаю, що це гарна ідея, — заперечила дівчина, тягнучись до смугастої чашки.

— На тебе напав недоторканний суддя?

Варта уважно подивилася на Златана: вирощувати між ними ще одну таємницю? Ні, годі тих, що є.

— Гірше, — зізналася дівчина. — Кандидат на пост глави. Світлий. Той, що викликав тебе, але скасував дуель під тиском законів. Як там його звуть?..

— Зрозуміло. Віславом звуть. Та це ненадовго… Ну, чиста робота. Цінна труйка. Прихована аура. Прибрав усе бездоганно. Якби… — Златан ковтнув слину, і його голос скотився до хрипоти, — якби йому вдалося, то ніхто тут не знайшов би ні чорта, крім твого холодного тіла.

— Але йому не вдалося, — відчувши приплив сил після кількох ковтків зілля, Варта сперлася на лікоть. — Отже, я можу свідчити. А якщо напоїти Віслава правдоводом, будь‑яка стіна впаде…

— По‑перше, ніхто не дасть тобі споювати правдоводом кандидата. А по‑друге, відьомські зілля не належать до переліку речовин, котрі можуть дати однозначний результат. Туди легко намішати чогось — це раз. Особливо досвідчені можуть обійти вплив зілля — це два.

— Тобто мене вбили, я вижила, у нас є все на вбивцю — і водночас нема нічого?

— Ні. У нас є все — і потрібен час. Коли ти станеш Вартовою, твоє слово набуде достатньої ваги, і тоді…

Варта зціпила зуби. Їй не хотілося приймати правила світу, де тільки слово Вартової дасть змогу відстояти правду. Де суддівська недоторканність прикриває найбільші гріхи, а будь‑які докази можуть виявитися туманом.

Перед очима стояла бліда самовпевнена мармиза світляка. Його повільні рухи. Його цілковита певність у перемозі та власній правоті. Срібна отрута, що мала стати її смертю. Гральні кубики на запонках. Світлий диявол. Він же, мабуть, сидить десь у себе вдома, загоює синці й думає, що все вдалося.

— Світляк ще казав про кровну помсту… — пригадала дівчина, вишукуючи у спогадах будь‑які деталі, що зможуть допомогти.

— От хай тільки заїкнеться про це! — тепер обурився чех. — Загинув його брат — це так. Але ти не пов’язана зі мною нічим: не рідня, не дружина.

— Бачу, краще нам не одружуватися, — спробувала усміхнутися Варта. — Бо з твоїм списком недоброзичливців я довго не проживу.

— Мабуть, так краще, — несподівано серйозно кивнув Златан. — Але, знаєш, Аґато Станіславівно, це питання я теж вирішу.

— Давай не зараз, — скривилася дівчина, пригадуючи істину, яка трохи порушувала її плани на «довго й щасливо»: сімей Вартових має бути дві. А оскільки зі спадкоємців є лише вона зі Златаном, то в далекому майбутньому їм доведеться якимось чином вирішити цю проблему. Наразі ж дівчина сумнівалася, що вони взагалі доживуть до тієї миті, коли це питання стане руба.

— Ну що ж… — видихнула вона. — Як там ваше розслідування?

— Ми натрапили на трійцю, і… Розумієш, усе було так, як ти розповідала, — маг втупився в підлогу, мовби відтворював у голові всі моменти вечора. — Але, на відміну від Амброза, в мене залишився один спогад. Спогад, Варто, — у Златанових очах блиснула розгубленість. — …про те, як я стою там — а навпроти мене викрадач, який зміг завиграшки пробитися крізь мій щит і сповільнення часу. Я такого не бачив! А мені доводилося бачити багато всякого…

— Тільки не треба знову про демона, — закотила очі дівчина.

— Жодних демонів. Але… — чех дістав із кишені джинсів телефон. — Я спробував їх клацнути!

Дівчина зацікавлено зазирнула в екран, поки друг перебирав кадри.

— О, дуже вдало, — зіронізувала вона, роздивляючись розмитий дерев’яний стіл, обставлений довгими лавками.

Маг вилаявся і сховав телефон назад до кишені.

— Вони були там, — додав він твердо. — Троє. У мене, мабуть, рука зіслизнула. Або ця їхня сила, яка не дає роздивитися нікого з трьох наживо, працює й проти техніки. Думаєш, я брехав би про таке?

— Ти й так постійно це робиш. Ми добряче заплуталися, Златане. Треба щось робити. Передусім, я хочу знати, куди ти щодня ходиш, — видихнула чаклунка. — Що з тобою відбувається? Ти обіцяв мені розповідь.

— Це не має стосунку до наших нагальних справ, — ощетинився чех.

— Чудово. Тоді довіра теж не має стосунку до наших справ. Зізнайся вже, Богуміне, що просто хочеш піти працювати до суду. Тому не дуже переймаєшся долею артефактів. Тому так злишся на сам факт існування Желібора. Тому зникаєш постійно.

— Варто, ти помиляєшся. Ти втомилась і…

— І померла. Дякую за нагадування, — лють усередині зашкалювала. — Сюди слухай. Карафка запропонувала допомогу. Дикоросла повинна дістати деякі інгредієнти, надіслати їх сюди, і тоді відьми спробують знайти артефакти. Ще я говорила з Графинею про речі твоєї матері — вона сказала, що нічого не залишилося. Скористайся цією інформацією, як вважаєш за потрібне. Ще — я переберуся до Бру. Мені не вельми кортить знову стати жертвою кровної помсти. Думаю, вдруге Віслав доведе справу до кінця. Він скидається на людину, якій плювати на думку всієї чародійської спільноти, і коли він уже надумав позбутися мене, то його ніхто не спинить.

— Гарна промова, Тарновецька, — безапеляційно повідомив маг. — Тільки ти нікуди не підеш.

— Ану повтори.

— О, скільки енергії з’явилося! Можу повторити і ще додати. Відьми ведуть свою гру. Фракція — свою. Судді — свою. Як думаєш, звідки у твого вбивці з’явилась отрута? Хто її приготував — кавовий автомат?..

— Я не дурна, Златане.

— Ага. А ще ти — найближча мені людина.

— Мене геть не тішить тон, яким ти це подаєш!

— Та мене теж багато речей не тішать! — маг різко втягнув повітря. — Але я краще плюну на все, аніж підставлю тебе знову. Так, як… сьогодні, — Златанів голос здригнувся. — Ще питання? — він подивився на Варту — темні очі блискотіли, розчервонілі, ніби він перед тим сильно-сильно тер їх.

Дівчина глибоко вдихнула, закликаючи свою темряву вгамуватися.

— Я йду спати, — відрізала вона врешті‑решт і демонстративно відвернулася до спинки дивану. — Завтра поспілкуємося предметніше.

— Обов’язково, — Златан підсунувся до неї, перехилився через зім’ятий плед і незграбно поцілував у щоку, здмухуючи з неї волосся. — Спи, Вартова.

* * *

Прокинувшись від болю в затерплій руці й яскравого сонячного проміння на обличчі, Варта усвідомила, що злість її таки покинула, але сила поверталася повільніше, ніж хотілося б.

— Доброго ранку, нехороша моя! — поперед Златана до вітальні запливла таця, заставлена так, що це відверто нагадувало кіношний сніданок у ліжко.

Дівчина вдихнула аромат кави і задоволено примружила очі.

— Не думай, що зможеш так задобрити мене, — попередила вона, коли таця приземлилася на журнальний столик перед диваном.

— Навіть не думаю. Це було б надто просто, — Златан спритно вхопив тост і вгризся в нього, розсипаючи крихти на тацю. — Між іншим, я усвідомив свої помилки, — пробурмотів він, поки Варта тяглася по крихітну філіжанку, щосили змушуючи свої руки не тремтіти. — Тому попрошу тебе про одну річ.

— Я уважно слухаю.

— День, максимум два. Дай мені рівно стільки часу, щоб завершити з викрадачами. Ні про що не турбуйся: у мене все під контролем, а тобі треба відпочити.

Варта поперхнулася кавою і ляснула вільною рукою об стіл.

— Ти таки про щось дізнався?!

— Майже, — Златан упевнено посміхнувся. — Власне, ти хотіла історію… Учора я пішов ва-банк із суддівськими заклинаннями й змусив менеджера забігайлівки передати кілька слів власнику. Контакт налагоджено. Сьогодні ми зустрінемося.

— Ти ж не підеш на зустріч сам?

— Ні. Ти що. Зі мною тінь. Ще я залишив маячок Амброзові, щоб він не випустив мене з поля зору, — Златанове лице спалахнуло усмішкою. — А ти поки набирайся сил.

Варта усміхнулась у відповідь. Їй подобалося, що він повернувся — впевнений Златан, котрий знає, що робить.

Дівчина врочисто вручила чехові половинку папірця, названого тайнописом, а тоді розповіла, як він працює.

— Це до біса рідкісна річ, нехороша моя, — здивувався маг. — Тішуся, що тобі не довелося продавати душу, аби її отримати.

— Я думаю, що незле мати якийсь зв’язок між нами. Про всяк випадок.

— Про всяк випадок, — Златан склав папірець навпіл, заховав до внутрішньої кишені жилетки й поплескав по ній долонею. — Тепер я готовий до будь-чого! Але якщо загуляю й писатиму тобі непристойні пропозиції, то сміливо ігноруй.

— Само собою. Непристойні пропозиції я приймаю лише наживо, — серйозно відказала дівчина й додала: — Я таки піду до відьом поговорити про ритуал. Не хочу валятися вареником, поки всі щось роблять.

— Тоді по тебе зайде тінь надвечір. Проведе.

— Тільки ніякого Евереста, я тебе прошу, — скривилася Варта.

— Так? Я думав, тоді сподобається побачити знайоме обличчя тут.

— Ні.

— Зрозумів. Ну, я ще попросив Амброза тримати на контролі, що тут діється. Щодо інших гостей, то не турбуйся. Маячків тепер стільки, що навіть вітер не прошмигне всередину непоміченим, — маг швидко дожував тост, стер крихти рукою і рвонув до дверей.

— Златане, я тебе, звичайно, люблю! Але якщо знову кудись щезнеш — тобі капець! — кинула дівчина навздогін, але чех уже грюкнув вхідними дверима.

Варта змусила себе з’їсти все, що приготував Златан, — він постійно наголошував, що на голодний шлунок не повоюєш. А ще вона хотіла наступного разу втілити «я тебе, звісно, люблю» не лише у словесній формі, тож треба було якомога швидше набиратися сил і для цієї щоденної війни, і для більш приємних речей.

Сон не йшов, тож дівчина зрештою перемкнулася на гортання копій книг про Вартових. Доволі нудні хроніки розповідали про участь захисників то в протистояннях магів, то в пригашуванні людських конфліктів, коли ті загрожували чародіям. Описи ігор минулого й «сила демона» викликали у Варти лише зневажливу усмішку. Як і одна доволі кумедна брошурка, яка пафосно оспівувала велич Вартових і їхню силу, що може протистояти однаково темряві та світлу, павутині, крейді й зіллю, а ще майстерно здирає тіні. Про павутину магів, крейду алхіміків та зілля відьом дівчина знала.

«Ти колись чув про те, що Вартові можуть “здирати тіні”? » — написала вона Златанові. Але той не відповів.

* * *

Златан подивився на годинник і звірив його з циферблатом на стіні. До зустрічі залишалося ще три хвилини. Сила слухалася, спалахи не розросталися всередині. Головне — втриматися на цій лінії відносного спокою.

Чех подивився на двері. Тихий, закритий зал дорогого ресторану. Чудове місце для вирішення питань. Головне — щоб усі запрошені прийшли.

«Я знаю, що ви робите, і готовий до співпраці. Можемо домовитися про мовчанку, або я зруйную вашу схему».

Прості слова, що змусили тих, хто покриває викрадачів, бодай заворушитись і зважитися на цю зустріч. Златан високо цінував дипломатію, але також знав і про вплив старого доброго шантажу, влучних погроз і кривавих обіцянок. Він планував пустити все це в хід, бо для м’яких методів часу залишалося надто мало.

Маг розминав пальці, приховані потертими рукавичками, і спостерігав за входом, причаївшись біля дверей. Тінь сиділа за столом у другому кінці невеликого залу й косилася на Златана блакитними очима Вартиного львівського знайомого: найкраще використовувати обличчя, яке ніхто тут не знає. До того ж тіні було значно легше обертатися на того, кого вона вже довгий час удавала.

Чех готувався однаковою мірою і до перемовин, і до нападу. Проте був певен: ті, хто стоїть за цією історією, намагатимуться його підкупити. Найлегше взяти когось до спілки, коли йдеться про гроші. Тим паче — він один.

Златан не думав, звісно, що Желібор з’явиться особисто — це було б украй необачно з боку новоспеченого судді. Проте в очікуванні візитерів маг перебирав подумки факти, які поступово об’єднувалися в цілісну картину.

Суддя чеський: світлий маг без особливих обдарувань раптом отримує розкішну посаду, мрію багатьох — хоча під боком є той же Віслав, який двох Желіборів завиграшки нагне. Подейкували, що Віслав цей надто ексцентричний та свавільний, але однаково! Аж тут натомість — посередній за силами суддя, у котрого зненацька береться вплив на фракцію, що висунула його на посаду. І який відверто виступає проти утвердження темних Вартових. Бо Вартові можуть зіпсувати йому прибуткову справу, аякже.

І, напевне, це він дав Віславові добро на вбивство Варти після того, як львівська чаклунка необережно заявила судді про свої знання щодо викрадень. Усе сходилося, все складалося…

Внутрішня темрява вдоволено шкірилась.

Коли двері залу рипнули й від’їхали вбік, тінь та Златан напружилися.

— Доброго дня, — заявив новоприбулий із порога, наближаючись до «Евереста», поки маг причаївся біля дверей. — Я представлятиму власників закладу й уповноважений обговорити з вами всі питання. Звіть мене Лукашем Горачеком.

* * *

— А що, твій напарник знову кудись повіявся? — спитав Амброз.

— А що, ти не помітив ще? — огризнулася Варта — візит глави темних застав її зненацька.

Вона досі лежала на дивані й сьорбала відьомські зілля — Брусінка встигла тричі зателефонувати й тоном суворої матері перепитати, чи Вартова випила все, як Вартова чується нині й коли хтось зайде по нове зілля. Вартова почувалася краще, але воліла не сповзати з ліжка без потреби. Амброз розвалився в кріслі навпроти і спрагло окинув поглядом крихти, які залишися після тостів.

— А що, вже по хавчику?

— Бери з холодильника все, що зможеш ум’яти, — відповіла дівчина.

— Слухай, ну я ж не їсти сюди прийшов! — обурився темний маг, але тут‑таки перепитав про наявність яєць і часникового соусу. — Я прийшов тебе провідати! — крикнув він за півхвилини, хряскаючи дверцятами шафок на кухні. — Ах, ти ж паскудо! — Хрясь. — Щоб тобі!.. — плюск-плюск-плюск.

— Зруйнуєш Златанову кухню — і він зруйнує тобі життя, — попередила Варта, котра вже помітила трепетне ставлення друга до кухонних баночокскляночок, смугастих чашок та пляшок, якими він напакував бар.

— Він і так має схожий намір! — озвався Амброз і з’явився в дверях вітальні, тягнучи миску, в якій були несподівано змішані салат, кукурудза і шоколадні подушечки. Умостившись на стільці навпроти Варти, він з ентузіазмом узявся за сніданок чи то обід. Але за кілька секунд його відволікло повідомлення на мобільному.

— А що-об тобі згоріло! — загарчав Амброз, прочитавши повідомлення.

Він утупив погляд в екран і щось шалено клацав великими пальцями.

— Що сталося? — дівчина виповзла з‑під пледа і виявила, що, попри запаморочення, може сидіти й не хитатися.

— Аль пише, що Куза кудись зникла, — відповів глава темних. — Це Натчина двоюрідна сестра…

Він зціпив зуби й хитнувся на стільці, небезпечно цілячи головою в стіл.

— Зникла — тобто її викрали ті ваші невловимі?

— Ну або вона загуляла зі своїм світлим. Треба перевірити.

— Ставлю на друге. Амброзе… — пригадала дівчина. — Златан казав мені, що, можливо, за цими викраденнями стоїть світлий суддя.

— І я теж вірив у це. Златек же вміє переконувати, як диявол. Але тепер… чорти б його забрали! Желібор не така скотина, щоб малу Кларінку… — глава темних опанував себе й пояснив уже чітко: — Куза — її по-людськи Кларінкою звуть — дівчина його сина. Звиняй, Вартко, але я тебе залишу. Треба з алхіміками поспілкуватися й Алана смикнути.

— Я розумію. Щасти, — відповіла вона й провела Амброза до виходу.

Тоді потяглася за павутиною і машинально наклала захист на двері. Проте слабкість навалилася навіть після дрібки магії, тож Варта ледь дійшла до дивана, закуталася в плед і знову пірнула в цілющий сон. Вона хотіла би підстрахувати Златана сьогодні, проте розуміла, що не принесе жодної користі, доки не зможе знову міцно тримати свою силу в руках.

* * *

Златан вдивлявся у вікна одного з найбільш людних пабів у центрі міста. Сьогодні шум не турбував його. Він поправив тонкі рукавиці вже тричі.

— Навіщо тобі зустрічатися з ними? — спитав Лукаш тихо, але зацікавлено. — Ти ж розумієш: добром це не скінчиться.

Златан і бровою не повів у бік празького мага. На зап’ястях Лукаша лежали незримі трійчасті пута, які не давали торкнутися магії. Проте спадкоємець хранителів і не сіпався. Здавалося, потерті рукавиці Богуміна пригнічували його більше за обіцянки, якими той зацькував Лукаша. Найцензурніша передбачала випущені кишки.

— Я маю свій інтерес, — кутики вуст Златана сіпнулися вгору, поки погляд уважно свердлив вхід. — А часу не маю. Тому ти мені й знадобився.

Празький маг гмикнув.

— Я — крайня фігура.

Златан подався вперед і стишив голос.

— Ти — брехло бісове. Але допоможеш налагодити контакт із трійцею — і виживеш.

— Отямся, Богуміне, — цвиркнув Лукаш. — Валімо звідси. Я не бажаю тобі зла. Але вони не підкоряються мені. Нікому з наших. Була ж домовленість — я виклав тобі все: вони мали припинити свою діяльність на час з’їзду, щоб випадково не привернути увагу когось із суду. І не дотрималися її.

— Ага, я помітив.

— Думаєш, тебе послухаються?

— Хай мої думки тебе не обходять, — Златан обвів поглядом циферблат годинника на стіні, а тоді зиркнув повз невеликі круглі столики під вікном.

За одним із них шумним гуртом сиділа група відьом. Одна з них, білявка з важкими косами, що обрамляли лице, нагадувала супутницю Брусінки, чиє ім’я вислизнуло зі Златанової пам’яті в ніч, коли Варту вбили й повернули до життя. Відьма заливалася сміхом і, як здалося магові, кілька разів глипнула в його бік. Проте не видала, що вони знайомі. А може, й не впізнала.

— Така самовпевненість коштуватиме тобі всього, — не здавався Лукаш, котрий у бік відьом навіть не дивився.

— Дякую за попередження. Я звик жити в режимі, коли кожна помилка може коштувати мені всього, — гмикнув Златан, хрускаючи фалангами пальців. — Тому помиляюся дуже рідко. А ось ти таки загнався, коли вирішив переконувати, що мережа належить якомусь світлякові.

— Так, мережа тепер наша. Так, у мене була причина мовчати про це. Що ти ще очікуєш почути? Думаєш, легко захищати і своїх друзів, й інтереси сім’ї? — у голосі мага прослизнули роздратовані нотки.

— Поняття не маю, — стенув плечима Златан. — У мене ні друзів, ні сім’ї, — він обсмикнув рукавичку і поклав руку на плече темного, спинивши час на кілька секунд, які коштували йому болю в кожній кістці та м’язі. — Іменем суду наказую тобі сховати все, що побачиш і почуєш, до свого Архіва. Покажи, на що здатен нащадок хранителів… Ну то де твої друзяки?

— Вони не друзі мені, — темний маг спохмурнів, як грозова хмара, щойно потік часу ожив знову. — Мене не зачеплять, та я не можу гарантувати твоєї безпеки.

— Ну, я теж не можу гарантувати, що Варта не розіб’є тобі голову, коли почує цю захопливу історію, тож ми поквитались, — осміхнувся Златан, відчуваючи непевність свого захисту. А ще дикий азарт. Переважно — через зілля підсилення, придбане у Брусінки на додачу до тієї круглої суми, яку він дав відьмі за порятунок Варти. Він пообіцяв стільки ж, якщо відьма дізнається, хто продав отруту Віславові, проте глава молодшого шабашу лукаво мружила очі й знизувала плечима.

Викрадачі прийшли, як Лукаш і попереджав. Златан зруйнував пута на руках супутника, щойно помітив трійцю в залі. Трійця теж помітила їх. На вигляд вони були людьми — і маг уже шпетив себе за те, як купився на зовнішність і довго думав, що ж це за магія така, що це за сила.

«Ти колись чув про те, що Вартові можуть “здирати тіні”? » — написала Варта вдень. Він чув. У контексті легенди, однієї з багатьох. Легенди про часи, коли магії у світі було більше, відповідно й роботи у тодішніх Вартових вистачало. Адже вони часто стикалися зі створіннями, про яких краще дізнаватися виключно з легенд. Не наживо.

— Кров Горачеків, — голос одного зі створінь звучав зловісно, коли вони втрьох наблизились до їхнього столу. — Та носій щитів, — тепер троє повернулися до Златана. — Цікаве товариство. Чи кров Горачеків має новини для нас?

Маг сподівався, що зацікавленість чи тривога створінь дадуть йому секундну фору. Під моторошними поглядами чех розкусив капсулу з зіллям підсилення, яку ховав під язиком, і перехилився через стіл, стискаючи потік часу в одній тремтливій точці, поки ніхто — ні Лукаш, ні трійця — не встиг зреагувати.

— Розкажіть-но мені все про своїх замовників та ці викрадення… — Златанові пальці зімкнулися на кістлявому зап’ясті.

Світ довкола загуготів, пробуджуючи заразом нудоту, запаморочення й оніміння в пальцях.

Суперники не звикли коритися чаклунській магії, але сила судді спрацювала, випередивши все, що могли протиставити тіньові. Тож вони заговорять. О, вони заговорять… Нехай потім і зітруть це все, коли його вміння відступить перед їхнім. Нехай так. Але перш ніж це станеться, зіграє наступний козир.

² На Карловому мосту стоїть статуя Яна Непомуцького, чеського священика‑мученика, якого втопили на цьому місці у Влтаві. Біля статуї тепер загадують бажання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Страшна любов на продаж

Тінь так і не прийшла ввечері, щоб супроводжувати Варту до відьом. Наступного ранку чаклунка не змогла додзвонитися до Златана. Хоча вимкненим телефоном чех уже не міг її здивувати, але тривога всередині не мала під собою логічного підґрунтя. Вона просто була, закорінена надто глибоко. Як і страх, який викликали невідомі викрадачі, варто було зіткнутися з ними віч-на-віч.

Дівчина нарешті відчувала в собі достатньо сил — не в найкращій формі, але день та дві ночі в ліжку точно допомогли стерти сліди невдалої смерті. Павутина відгукувалася на накази ще трохи мляво. Та дотик до власної сили заспокоював.

Варта випила останню порцію зілля, яке занесла надвечір Брусінка, критично зиркнула на синці довкола очей і збиралася була вже смикнути Желібора, аби дізнатися, чи доставили фальшивий артефакт до Праги. Проте дрібне стукотіння у двері зірвало її плани.

На порозі стояла миловидна дівчина зі слабкою аурою та усмішкою в очах, що визирали з‑під світлої гривки й брунатного капелюшка а‑ля 20-ті.

— Доброго дня! Ви, мабуть, панна Тарновецька. А я до пана Богуміна, — випалила вона.

— Доброго дня. Пана Богуміна немає вдома, — відповіла чаклунка недоброзичливо, пригадуючи, що бачила чеха в компанії оцієї дівчини кілька днів тому, біля мосту Легії.

— А де ж він? — безмежно глибокі очі безмежно чорної барви безмежно мило округлилися. — Пан Богумін сказав приходити просто сюди, якщо він сам не зазирне до мене вчасно…

«Та ти мене добити хочеш, падлюко», — подумки пробурмотіла дівчина до Златана.

— Слухайте. Я не знаю, про що ви там домовлялись. Але його немає, а я сплю.

Дівчина подивилась на Варту уважно, а тоді відступила на крок назад.

— Зрозуміло. Я думала, ви знаєте, — вколола незнайомка з тим же милим виразом на лиці, і Варта вирішила, що, навіть убиваючи когось особливо жорстоким методом, дівчина усміхатиметься, як травневе сонечко.

— Ні, можете мене просвітити.

— О. Так… Що ж, приємно познайомитися, панно Тарновецька. Можете звати мене Прірвою, — дівчина, чиє ім’я нітрохи їй не личило, простягла Варті руку, а тоді акуратно переступила через поріг. — Думаю, мені краще бодай у кількох словах пояснити вам, чому панові Богуміну необхідно дотримуватися режиму. Ви зможете його змотивувати краще за мене, — великі круглі очі оцінювально подивилися на Варту і примружилися. — Ви ж його…?

— Краще звіть мене Вартою, — відрізала чаклунка. — Чаю?..

* * *

Несподівана гостя трохи пролила світло на Златанові зникнення, так звані проблеми зі здоров’ям та раптові зриви, але почуте ще більше заплутало Варту. Як і той факт, що клятий чех мовчав про все це.

— Пан Богумін не хотів, щоб ви переймалися чи звинувачували себе, — безапеляційно повідомила Прірва. — Чи щоб жаліли його.

— Він сам себе пожаліє, коли я з ним поспілкуюся, — сліпуче усміхнулася Варта, несвідомо перекривлюючи гостю.

Але, зі слів Прірви, пропускати зустрічі з нею «пан Богумін» не мав звички — бо розумів їхню вагомість. Тож, коли гостя пішла ні з чим, тривога ще більше затопила Варту. Врешті вона вирішила скористатися Златановою порадою і звернутися до Амброза.

— Досі не з’явився? Я вже думав, куди його понесло, що він навіть не відповів на новини про Кузу.

— Амброзе, — Варта змусила себе заспокоїтися. — Мені здається, зі Златаном щось сталося.

— У мене є маячок від нього, — відказав маг. — Щось би та сповістив. Карафка казала, що бачила нашого Богуміна вчора — з Лукашем. Якби щось сталося, то Горачек вже сто разів сказав би.

— Пане глава, — видихнула чаклунка. — Златан пропустив дуже важливі зустрічі. Якщо з ним щось сталося…

«То як ти вибачиш собі те, що відпустила його самого? » — завила внутрішня темрява, й Варта з острахом піймала себе на думці, що давно не опинялася в ситуації, коли світ знагла зникає через одну-єдину людину. Востаннє такий страх опанував її під час Гри, коли зникла Дикоросла. Але тоді на боці Варти було все: рідне місто, підтримка зусібіч, правила змагання, врешті‑решт. Зараз не було ні Гри, ні правил. І нікого добре знайомого поруч.

— Зрозумів, — напрочуд серйозно відповів глава темних. — Я приїду по тебе. Перепитаю Карафку, де вчора вони перетнулися. Потім вичепимо Горачека… Вартко, ти ж знаєш: Златанові доводилося вибиратися самотужки з таких проблем, які нікому з нас і не снилися.

— Це була спроба заспокоїти мене? — гмикнула дівчина.

— Ні. Якщо ти зв’язалася з нашим Богуміном, тебе заспокоювати не треба. Нерви й так сталеві, ага?

* * *

— Раджу відповідати швидше, Тарновецька, коли вам телефонують, — повідомив суддя Желібор замість вітання й швидко додав: — Напередодні я почув від вас новину про зникнення в місті. Я не взяв її до уваги. Але тепер потрібна вичерпна інформація про цю ситуацію.

— Що ж змусило вас так різко змінити думку? — спитала Варта, пригадуючи Златанову певність, що Желібор — той, хто стоїть за цим усім. Коли це насправді так, то суддя, прикриваючись удаваною святою невинністю, неодмінно прагнутиме дізнатися, що вони вже мають на нього.

— Свідчення особи, якій я довіряю, — цвиркнув він.

— Я дуже рада, що ви вирішили приділити нам увагу. Але зараз не маю часу на те, щоб давати якісь пояснення.

— Ви не розумієте серйозності ситуації… — у голосі судді вже палав праведний гнів. — Ви повинні з’явитися в мій офіс і надати вичерпну інформацію. Якомога швидше.

— З чого поспіх?

— Ця справа… — Желібор затнувся, і вперше в його голосі бринькнуло щось схоже на справжні емоції. — Ця справа містить мій приватний інтерес.

Варта мовчки всміхнулась. Приватний інтерес! Невже суддя думає, що зможе підкупити її, якщо відкриє свою роль у цих викраденнях? Натисне авторитетом і силою чи, навпаки, шукатиме шлях задобрити?..

— У такому разі чекайте новин, — відповіла вона невизначено. — До побачення.

Желібор щось іще шикнув у слухавку, але дівчина вже опустила телефон у сумку і взялася заплітати волосся в завжди розтріпану косу. Амброз мав зайти з хвилини на хвилину. Тоді — Лукаш. Тоді — Златан.

* * *

— То де він? — повторила Варта, підступаючи ближче до Лукаша. Павутина обплітала її пальці. Маг відмовився прийти на зустріч, тому Амброз вирішив приїхати просто до Горачекового дому.

— Дівчинко, ти хочеш у нього про щось дізнатися чи карк скрутити? — невдоволено прошипіла Брусінка, котра стояла на безпечній відстані від магів, знаючи їхню схильність до запалу.

— У разі потреби — і те, й інше, — не озираючись, відповіла Варта. Проте тиск павутини послабила й прошипіла: — Говори, виродку.

— Вартко, — Амброз поклав важку руку їй на плече і зиркнув на Лукаша. — Слухай, я тебе знаю вже два десятки років. І знаю, коли ти чешеш. Наш Златан другий день не виходить на зв’язок. Ти вчора був із ним.

— Ми поговорили, й він ушився геть, — удруге повторив Лукаш, безстрашно дивлячись на Амброза.

— Гаразд, — Варта вишкірилася, знаючи, що Брусінка взяла правдовод і що від них чотирьох (Алебарда тихо стовбичив у кутку) Лукаш не втече. — Гаразд. Тоді ще питання — і я більше не намагатимуся придушити тебе, хоч бажання є.

— Слухаю, — відповів маг, випнувши підборіддя. — Усе, що я можу сказати, ти, магічко, почуєш.

— Куди ви вчора ходили з Богуміном?

— У забігайлівку. Куди ж іще? Трійцю виглядати.

— А в мене хлопчик накупив найдорожчого підсилення, хоча я його відмовляла від необачних кроків, — Брусінка вперла руки в боки. — Але хіба такий послухається доброї поради?..

— Що ж, як бачимо, його спокійно могла отруїти відьма, — процідив крізь зуби Лукаш. — Як і тебе, Тарновецька. Я вже чув цю цікаву історію.

— Овва, ви дивіться, як Горачек заговорив, — Брусінка всміхнулась. — Я в шокови!

— Думаю, нам усім не завадить трохи більше правди, — озвався Алебарда й виступив із кутка. — Бо загриземо одне одного підозрами. Ані Богумінові, ні Кузі це не допоможе. Бру?

Маг перевів погляд з алхіміка на відьму, котра вже шукала щось у плетеній сумці через плече.

— Та ви смієтеся, — гмикнув Лукаш. — Ми ж не восьмикласники, щоб у «коло довіри» бавитися.

Аль простягнув руку до відьми, і вона подала йому крихітну пляшечку.

— Один ковточок, — попередила Брусінка. — Тебе знудить за хвилину.

— Добре, — Аль хильнув зілля, скривився, здригнувся всім тілом, ніби напій відьми вже просився назад, але тоді видушив: — Ну… я жодним боком не причетний до викрадачів і волію лише, щоб мої сестри не постраждали. І щоб ми знайшли Кузу. Богуміна я не бачив, і взагалі…

Алебарда кашлянув, прикрив рота рукою і вилетів із кімнати — вочевидь, правдовод і його шлунок таки не потоваришували.

Варта й Амброз повторили ритуал. Дівчина ледь згасила нудотні пориви й видушила з себе, що нічого про викрадачів не знає. Відьма вагалася, проте ковтнула зілля й ледь помітно поморщилася, перш ніж повідомити, що й вона тут ні до чого.

— Бру, я хочу знати: хто продав отруту моєму вбивці? — негайно спитала Варта.

Розкосі очі відьми розширилися: вона не чекала на це запитання. Проте зілля діяло, й уникнути його дії не міг ніхто з них.

— Князівна Лібуше, магічко, — відповіла Брусінка повільно, мружачись проти світла.

— І я загинула тієї ночі насправді?

Брусінка відкрила рота від подиву, проте зілля зробило свою справу.

— Так, — видушила вона з себе. — І спробуй лишень раз іще скористати з правдоводу, щоби щось у мене дізнатись, і я більше не простягну тобі руку помочі, хай хоч від того залежить благополуччя всієї славної Праги.

Бру важко видихнула й простягла пляшечку Амброзові:

— Для Лукаша.

Варта, спантеличена відповідями відьми, зміцнила пута швидше, ніж темний чаклун сіпнувся.

— Ти розумієш, що принижуєш свого багаторічного заступника? — спокійно спитав Лукаш, повертаючись до Амброза. — Думаєш, це тобі щось принесе?

— Принесе, — похмуро відповів Амброз. — Наприклад, я дізнаюся, що більше не можу довіряти своєму багаторічному заступникові. Гірка правда, але ця бовтанка на смак іще гіркіша. А тепер — правду, Лукаше Горачеку.

* * *

Златанові знадобилося кілька хвилин, щоб очі звикли до темряви. Тупий біль оперізував голову. У роті стояв присмак крові. Рукавиці на місці — на щастя. Але руки зв’язані якимось мотузком. Він вирішив поки що не вивільняти павутину — зруйнувати такі пута легко, але можна привернути зайву увагу.

Маг міцно замружив очі, сподіваючись, що це прожене запаморочення й допоможе сфокусуватися. Плече, на якому він лежав, затерпло. Ноги замерзли. Долівка — тверда й холодна. У цілковитій темряві вдалося роздивитися цистерни, брудне шмаття, дошки й арматуру… Скидалося на занедбаний склад.

«Класика жанру», — посміхнувся маг сам до себе і прислухався до внутрішнього чуття.

Ні звуку, ні сліду аури. Здавалося, що він тут — сам-один.

Златан ризикнув поворухнутися й перевернувся на спину. Кості миттю занили. Тілом пробігли судоми. Над головою — надто високо — тягнувся похилий дах.

Маг відчув, що сорочка прилипла до живота. Не міг бачити, що там, але характерний палючий біль, який ожив, щойно він ворухнувся, свідчив про рану. Прислухався до своїх відчуттів — гарячка контрастувала з холодною долівкою.

Рану належало вилікувати. Якомога швидше.

«Якщо ти тут помреш, то який сенс був у всіх цих пошуках? » — Златан заплющив очі, малюючи схему своїх подальших кроків, доки всі елементи не виструнчилися так, як йому хотілося.

На місці спогадів про те, як він потрапив сюди, очікувано була пустка. Але рана, найімовірніше, нанесена чимось фізичним, а не магією.

Маг поворухнувся, і біль блискавкою прошив живіт. Златан не стримав стогону, а тоді викресав лезо і таки розітнув пута. Головне — змусити себе ворушитися. У внутрішній кишені лежала металева фляга, напхана до самого верху капсулами із зіллями, які й після гірших поранень ставлять на ноги.

Пальці затремтіли, розстібаючи ґудзики жилетки. Вона вся просякла кров’ю. Справи таки кепські. Златан намацав флягу, підчепив кришку нігтем і спрагло всипав до рота кілька капсул. Організм згодом не подякує за таку екстрену терапію, але варіантів небагато.

Капсули стали в горлі — воно зашкребло від сухості. Маг закашлявся, проте змусив себе ковтнути зілля, прокусивши одну з капсул. Гостра на смак рідина обпекла гортань, але дозволила іншим згусткам лікувального зілля потрапити всередину.

Златан стиснув кулаки. Тілом знову пробігла судома. Довгі кілька секунд він думав, що все ж таки потрапити сюди самостійно — це була погана ідея. Але ходити по колу з викрадачами, котрі потрошать твої спогади й випадають із поля зору, — теж не варіант. І не було нікого, хто міг би скласти компанію в протистоянні з тіньовими. Окрім Варти. Та після її смерті Златанові клубок у горлі ставав від думки, що буремна Тарновецька і ці почвари опиняться поруч. Їй і без того вистачило вже «теплого» прийому в Празі: спершу прокляття алхіміків, потім отрута.

Зілля почало діяти — судоми минулися. Зате температура стрімко кинулася вгору, і Златан придушив пориви виблювати свої нутрощі. Він лічив у голові від одного до десяти, а потім від десяти до одного. Хвилі нудоти спочатку затоплювали, потім ставали слабшими і слабшими. Потім стихли.

«Рухайся», — наказав собі, переборюючи опір тіла.

Голова стала легкою, руки відчували холод, пульсація в животі притупилася.

Златанові вдалося сісти з другої спроби. Притулившися до цистерни, він озирнувся знову — але з позиції сидячи склад видавався таким самим, як і з позиції лежачи: брудним, захаращеним і, з огляду на його порожнечу, безлюдним. Маг звірив своє внутрішнє відчуття часу з годинником — майже вгадав. Тоді клацнув пальцями, розганяючи щити в усі боки. Вони звично обдали золотавим блиском і трохи заспокоїли. Капсули капсулами, а другий удар у ту саму точку може закінчитися погано.

Златан обмацав закривавлену жилетку і знайшов у внутрішній кишені шматок паперу — тайнопис, як називали його відьми. Згодиться, щоби подати Варті знак, що з ним усе гаразд. Проте ручки чи олівця з собою не було. Врешті він умочив ніготь у не засохлу ще кров на долівці і вивів на тайнописі «Я ок».

Це хоча б заспокоїть її, якщо інша половина папірця не викаже, що надпис зроблено кров’ю. А ще треба дізнатися, де це місце.

Златан важко звівся на ноги і почвалав до дверей, вирізаних у великій брамі складу. Намагався рухатися якомога швидше, але тіло не дозволяло цього, хоча і вдячно приймало ту кінську дозу цілительських сил, яких він щойно нажлуктився.

Ті, хто приволік його сюди, або були впевнені, що поранений нікуди не дінеться, або сподівалися, що він швидко помре. Але останній варіант Златан одразу відкинув: хотіли б йому швидкої смерті — не забрали б із собою.

«Тоді наші тіньові ще не знають, хто я», — гмикнув він.

Жоден викрадач при здоровому глузді не залишив би без нагляду полоненого чародія, який причетний — чи був причетний — до апарату суддів.

Маг знову спробував вловити аури довкола — нічого. Або слабкість іще підводить, або його справді вирішили тримати якомога далі від решти викрадених. Або вони всі вже мертві. Включно з малою Кузою.

Скрипнув зубами. Усвідомлюючи, що нема часу будувати теорії, дістав телефон із задньої кишені джинсів. Екран тріснув — мабуть, результат падіння. Але після коротких роздумів погодився ввімкнутись. Оператор одразу завалив повідомленнями про пропущені дзвінки. Златан, лаючись під носа, ввімкнув мапу, щоб побачити своє місце ув’язнення.

Наступної миті щити послабили силу удару.

Цілили просто в голову.

Маг заточився. Телефон випав із рук. Він рефлекторно підтягнув захист до себе і клацнув пальцями, викликаючи спалах вогню, — спрацювало. Нападник шурхнув убік.

Очі Златана швидко забігали, намагаючись уловити, що це таке між язиками полум’я. Цілковита безшумність. Відсутність аури. Тінь.

Проте зараз ця тінь затуляла цілком матеріальними руками цілком матеріальне лице.

«Боїться вогню. І світла! » — Златан підтвердив свої здогади і спробував розбурхати полум’я сильніше.

Але слабкість від рани не минулася — вогонь кволо осів. Здалося, що темрява поглибшала. Чех зробив крок уперед, вирішивши, що краще не стовбичити на одному місці.

Крок. Два. Три.

Міцні пальці схопили його і ввігнали кігті крізь щит, крізь тканину сорочки і під шкіру — як ніж у масло. Маг не стримав крику, але відповів негайно. Спалах світла, гідний вуличного ліхтаря, забрав сили, яких і так ледь вистачало. Зате нападник відсахнувся і вдарився об арматуру під стіною. Не гаючі ні миті, Златан зв’язав трійчастими путами примарну тінь.

Примарна тінь таки виявилася тілесною, бо суддівські пута стримали її.

Маг примружив очі та спробував роздивитися нападника. Худорлявий високий юнак. Шкіра бліда і несподівано зморшкувата, хоча лице на вигляд молоде. Надміру довгі нігті. Златан приглушив світло і зрозумів, що фігуру незнайомця оточує щось незвичне. Щось скидалося на тінь, яка то повторювала контур його тіла, то спадала вниз і розтікалася, ніби вода.

— Привіт, невловимосте, — гмикнув він собі під ніс і обережно торкнувся тіні, поки її носій лежав непритомним.

Тінь, хоч як це дивно, була теж матеріальною. Але щойно Златан утратив концентрацію, як туманне полотно вислизнуло, мов вода крізь пальці.

Він спробував роздивитись і намацати його знову. Знайшов! Златан усміхнувся собі під носа й акуратно відтяв шматочок полотнища. Нападник відреагував на це здушеним стогоном і поворухнувся.

Коли онук судді потягнув тінь до себе, пролунало щось схоже на тріск розриву тканини. Невловима почвара заволала, як пожежна сирена, й забилася в конвульсіях. Кігтисті руки потяглися до Златана, але він спритно ухилився.

— Говори, тварюко, — прошипів маг, намотуючи тінь на руку. — Говори, бо щось мені підказує: тобі не дуже подобається те, що я роблю.

Юнак вибалушив почервонілі очі, здригаючись усім тілом. Тінь, натягнута вперед, мовби напинала за собою і його надміру піддатливу шкіру. Златанова спина взялася морозом від цієї картини. Але він не ворухнувся, навіть помітивши, що пута почали розсипатися, хоча зазвичай витримували багато годин без поновлення.

— Говори, — ще трохи натягу, ще виття болю у відповідь. — Хто ви і що треба?

— Ти не… — прошелестів голос, як бовкіт каменя по стінах старої криниці. — Ти не можеш…

— Я можу все, — вишкірився Златан і сіпнув тінь сильніше, хоч остерігався, що крик незнайомця привабить його соратників, інших двох із трійці — а відсутність у них аур примушувала мага почуватися сліпцем. Ще й у цій дірі темно, хоч очі вибери.

Проте він обачно присвітив собі приглушеним магічним вогнем, роздивляючись химерні, ніби інеєм виведені візерунки на тіньовій накидці потвори, яка заклякла перед ним.

— Ти не з празьких виродків… — просипів юнак.

— Про празьких виродків детальніше.

— Ти — Пожирач? — він проігнорував Златанові слова.

— Почнімо з того, що я — дуже нехороший темний, — відповів маг, згадавши улюблену фразу Варти.

— Тобі не вибратися, — вишкірився нападник, і його посмішка підтвердила Златанові здогади остаточно.

Секунда роздумів ледь не коштувала йому пальців — монстр, скинувши рештки пут, метнувся вперед. Його кігті розітнули руку мага на зап’ясті, проїхали по пальцях і роздерли плоть до кісток.

Златан гаркнув, перехоплюючи тінь іншою рукою. Адреналін приглушив біль.

Юнак зробив іще один випад — цього разу кігті цілили в шию. Златан відхилився і рвонув на себе тіньову тканину, яка з диким хрускотом обривала шматки шкіри невловимого монстра. Вона піддавалась дуже легко, ніби сам юнак був наполовину з туману. Златанові вуха заклало від волання, але воно різко урвалося, коли він віддер тінь від її власника.

* * *

— Молися, щоб не було пізно, — процідила крізь зуби Варта.

Гнів на Лукаша згас, натомість прийшли холод і спокій — вона знала, що треба зробити.

Слова темного не вкладалися в голові. Златан здурів! Точніше, не так. Златан дізнався, як Лукаш пов’язаний із таємничими викрадачами. Тому використав його знання і — що? І вирішив вийти на них з допомогою надто втаємниченого Горачека. І викрадачі забрали його. А все чому? А все тому, що клята самовпевнена задниця онука судді певна, що розгребе все самостійно. Останнє Варта додумала сама, але була майже певна, що так і є.

Лукаш перестав відхрещуватися від своєї причетності до цієї біди і цілковитого незнання — під впливом правдоводу. Але й далі вперто запевняв, що це правлінські ігри, яких треба уникати всіма способами.

— Зате тепер ясно, чому Горачека так бадьоро прийняли до фракції, — скрипнув зубами Амброз, розтираючи скроні від навали інформації. — Вони хотіли точки, де ніхто й не писне про зникнення клієнтів. А ти брехав нам весь час… Уб’ю тебе, Горачеку. Уб’ю, але спершу справи.

Варта уже помітила надпис «Я ок» на тайнописі. Це водночас втішило і стурбувало її. Златан спромігся написати два слова — але криваві літери наштовхували на думку, що не так він уже й ок. Тим більше, за кілька хвилин після першого повідомлення тайнопис почервонів, мовби його занурили у кров.

Лукаш хитався на стільці.

— Добробут моєї сім’ї — на кону. Ви просто не знаєте, що це таке.

— Ясно, що не знаємо, — буркнув Амброз. — Не всім тут пощастило мати батьків. Але якби мені пощастило, чорт, то я б не мовчав, як труп, заради їхньої кар’єри!

— Я сам дізнався нещодавно. Батько позичив у колег дуже багато грошей, аби ми могли перебрати собі ту мережу. Він не міг відмовитися від справи. Ми залежимо від фракції. Але я планував потроху дізнатися про все і викрити слабкості наших суперників, — похмуро докинув Лукаш. — Існує домовленість. Викрадачі не торкатимуться сімей, на які вкаже фракція.

— А інших, отже, можна? — надула губи Брусінка. — Чужі життя для панів при владі — що розмінна монета?

— Учора, — нагадала Варта. — Геть від абстракцій, розповідай про вчора.

— Вони стерли все, — вкотре відповів Лукаш, але Амброз та Варта насунули на нього вдвох.

— Бреше, — процідила крізь зуби Брусінка. — Точно бреше! І очі, як у загнаного світляка, бігають.

— Мовчала б, відьмо, — огризнувся Лукаш.

— Чому не відьми? — спохопилась Варта. — Не було жодного нападу на них.

— Викрадачам треба тільки тих, хто торкається енергії. Я не знаю чому. Мовляв, відьми від нас чимось дуже відмінні.

— Одразу згадую про тих «знавців», котрі люблять примовляти, мовби відьомська кров гірчить, як настоянка полину, — пхикнула Брусінка.

— Кров… — пробурмотіла Варта і раптом схопилася за нитку, яка маячила просто перед очима.

Невловимі викрадачі, що рухаються надто швидко. Тіні. Фото, на якому нічого нема. Відсутність аур і вміння затуманювати. І гірка відьомська кров. І напади лише вночі. Очевидна казка, яка ховалася просто під носом.

Треба діяти. Треба діяти негайно.

— Люди, слухайте… — заявила дівчина Амброзові й компанії. — Я думаю, що ми маємо справу не з магами. А з… кровопивцями. Справжніми.

— Вони вимерли, — першим озвався Лукаш. Брусінка замислено кивнула.

— Якщо є краща теорія щодо викрадачів, то можете озвучити, — огризнулася Варта. — Не хочу очікувати доказів. Я піду до шабашу і дізнаюся, де Златан. А ви повинні зібрати хоч трохи надійного народу. Ми підемо просто до них.

— Ти, магічко, взагалі не розумієш, що ми — пішаки в цій грі? — озвався Лукаш. — Не можна втручатися в плани правління. Нас знищать. Тим більше якщо кровопивці…

— Є ще щось, що ти хотів би сказати, перш ніж я розіб’ю тобі носа?

Лукаш інстинктивно відхилився назад.

— З правлінням ми поспілкуємося згодом, — твердо відповіла йому Варта. — Найважливіше — Златан.

— Завжди і всюди найважливіше — Златан, — пробубонів Амброз. — Але мені аж руки сверблять допастися до викрадачів. Хоч хто вони там є. І Аланекові теж. Дай мені годинку, і здибаємося біля Млинської каварні на Кампі, лади?

— Ага, — Варта ввімкнула підсилення, різко розвернулася й заїхала кулаком в обличчя Лукаша.

* * *

— Вартова впевнена? — спитала глава шабашу так лукаво, що чаклунці захотілося негайно відмовитись. Але іншого видимого шляху не було.

— Ми можемо натомість узяти місто в коло! — втрутилася Душанка, котру прихід Варти неабияк здивував. Зараз вона з тривогою дивилася на чаклунку, яка стояла перед їхньою главою й випромінювала злість, як піч — тепло.

— Місто в коло — до рання не управимося, — заперечила баба. — А якщо його вивезли з міста? Душе моя, ти можеш занапастити своїми страхами нашого заблуканого Вартового. Але все ж мушу перепитати, — вона зиркнула спідлоба на Варту. — Чи ти певна?

— Так, — кивнула дівчина, закусуючи губи. — Я прийшла скористатися вашою пропозицією. Мені потрібно дізнатися, де зараз Златан Богумін, і я згодна продати вам свою любов.

Вона стискала в кулаці закривавлений тайнопис, сподіваючись, що отримає ще якесь повідомлення від клятого чеха, але більше нічого не було.

— Ти ще можеш пожертвувати кола життя, — нагадала стара відьма, мовби прагнула відмовити Варту.

— Ні, життя потрібне мені якомога довшим, — твердо заперечила та.

Життя, отримане ціною стількох жертв — сто років тому і зовсім нещодавно, — дівчина відчувала, що не може віддати його самовільно. Віддавати те, що гріло її серце, Варта теж не хотіла. Та кровопивці лякали більше, ніж втрата цих плутаних почуттів.

Щойно здогади про таємних викрадачів і слова Лукаша збіглися, дівчина усвідомила, що життя Златана в значно більшій небезпеці, ніж здавалося. Якщо ця любов може принести щось їм обом — то найкраще скористатися таким шансом.

— Мудре рішення, — погодилася глава шабашу. — Любов до певного чоловіка допоможе знайти і певний шлях до нього. Але можеш попрохати за цю ціну знайти артефакт, котрий потрібен твоїй крові.

— Знаю.

— То артефакт чи Златан Богумін?

— Златан Богумін.

Стара відьма замружилась і криво посміхнулась.

— До-обре, — відказала вона й ляснула в долоні. — Душе моя, підготуй усе. Чарніко, Цукето, займіться Вартовою. А ти слухай їх, — стара відьма кинула на дівчину погляд. — І знай, що коли любов покине тебе, то ніхто не скаже наперед, що прийде на її місце.

— Ходи, — потягла попід руку чорнява відьма. Під іншу руку тут же просунулись пальці веснянкуватої білявки. Варті захотілося скинути їх із себе і втекти.

«Ти погодилася продати свою любов», — нагадав внутрішній голос.

— Ходи сюди-во, — відьми провели її до невеликої кімнати.

Варті стало холодно. Вона пошкодувала, що не попросила Брусінку піти з нею, — глава молодшого шабашу заспокоювала самим виглядом. Проте відьма безмовно гнівалася на неї через те раптове питання про отруту і смерть. Варта вже пригадала: ім’я міфічної князівни взяла собі за псевдо Карафка.

Двійко відьом запнули вікна шторами.

Дівчина негайно забула про Карафку й чітко пригадала відчуття, які опанували її, коли Душанка на першій зустрічі з відьмами показувала, як воно — позбуватися любові.

— Це тільки біль. Біль ти витримаєш, — шепнула Варта собі під носа.

— Тут-во роздягайся, — наказала чорнява відьма. — Речі на поличку. Ніхто їх не порушить. Диви, щоб на тілі не було ніц металевого. Інакше можуть такі опіки лишитися, що й не виведеш нічим.

— А це довго триватиме?

Білява відьма захихотіла. Чорнявка покровительським жестом поклала руку на плече Варті і зловісно прошепотіла:

— Скільки витримаєш. Ти не бійся. Ми з Цукетою, може, хирлячками видаємось, але тебе втримаємо, коли будеш сіпатися чи вириватися.

— Ага, ми вже навчені, — погодилася Цукета спокійно. — А волати можеш скільки душі завгодно — в нас перфектна звукоізоляція!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Зривання покривів

Златан опритомнів від болю. Ліву руку немилосердно причавили чимось. Тіло намагалося опиратись. Але павутина вислизнула з рук. Біль дійшов до краю, затопивши світ червоним.

Пітьма.

…Коли він опритомнів удруге, зрозумів, що не може поворухнути лівою рукою без відчуття вогню в кожному м’язі. Переламані, потрощені пальці боліли на вдих і на видих. Здавалося, боліло навіть тоді, коли просто опустив погляд, щоб оцінити проблему, і наткнувся на почервонілу шкіру з відкритими переломами на місці своєї долоні. Тут не обійтися без допомоги. Складати чужі пальці з уламків Златанові доводилось, але коли це власні, та ще й на робочій, лівій руці…

Праву йому залишили. Вона, проте, була припнута до стіни. Кожен палець — ретельно притиснутий іржавими скобами окремо. Оце постаралися! Не поворухнути. Не сягнути по павутину. Та й сил майже не залишилося.

Вони забрали флягу з зіллям, вивернули всі кишені одягу й пошматували суддівські рукавиці. Отже, знали, що це таке. Але запонок не чіпали. І на тому спасибі. Капсули з термоядерним зціленням, заховані там, можуть знадобитися швидше, ніж здавалось. Або не знадобитися взагалі…

Златан перестав сіпатися, щоб не роздражнювати біль, і вслухався в рух поруч: його пробудження помітили.

— Доброго ранку, Пожирачу, — заявив гугнявий голос із безпечної відстані.

Златан не підводив голови. Було надто темно, щоби щось роздивитися. Надто парко — гарячка не відпускала. Кроки наблизилися, здіймаючи в повітря пил.

— Я Златан Богумін, Вартовий Центральноєвропейського конгломерату, — повільно відповів маг, сподіваючись, що звання купить йому час на перемовини, бо з чого його звали Пожирачем, він не мав жодного поняття.

Гугнявий раптом наблизився й опустився на одне коліно біля Златана. Його великі темні очі подивились на мага з притлумленою злістю:

— Ти вбив Його Високість Атанаса. І заплатиш за все. Молися богам, у яких віриш, поки маєш змогу.

— За останні дні з мене вже годі кровної помсти, — сплюнув Златан, аби позбутися присмаку заліза, що розтікався піднебінням.

— Кровна помста? Твоя кров безцінна, Пожирачу. Проливати її не будуть… більше, ніж треба, — озвався другий голос віддалік.

Златан скосив погляд на розбиту руку і засумнівався в щирості слів потвори.

— Де напарник? — спитав кровопивця насторожено. — Вас мусить бути щонайменше двоє. Якщо легенда ще жиє.

— Він же не справжній. Забув, що вони казали? Він ще не в своїй силі, — докинув гугнявий.

— Еге‑еге, — скептично озвався його друг і цмокнув язиком. — Не в силі — нехай, але він здер Атанасову тінь заживо. Це тільки Пожирачеві вдається. Хоч і не віриться, що по ста літах вони повернулися в наші краї. Та не бійси, ми донесемо звістку до великих.

— Мій напарник вельми в силі, — відповів Златан, користаючись моментом, коли увага двох прикута до нього. — Скоро він дістанеться сюди. З великою підтримкою.

— Бреше, — негайно оцінив Златанову відповідь гугнявий. — Ніхто не знає, де ти. А якщо дізнаються — що ж, хай приходять. Ваша кров варта більше, ніж у всіх, кого ми відловили. Тож хай і другий поспішить сюди.

Златан не відповів. Налякані смертю поплічника, почвари вже не здавалися йому такими таємничими й могутніми. Тепер він міг роздивитися їх: погляд уперше не підводив, коли кровопивці опинялися перед очима. Чи то у власному сховку вони не крилися, чи то магія невловності вичерпувала їхні сили. Златан намагався запам’ятовувати всі деталі, поки химерні створіння, ці живі легенди, стояли просто перед ним і ефемерні тіні опускалися над ними, як закривають найсильніших магів їхні щити.

Внутрішній годинник збився, але маг не сумнівався щодо своєї підготовки. Отже, маячок, залишений Амброзові, вже мав би спрацювати. А до його приїзду Златан сподівався вивести з гри ще бодай одного кривавого монстра. Третього він планував залишити живим — комусь доведеться свідчити в суді, коли це закінчиться.

* * *

Варта роздивлялася лунки, залишені нігтями в долоні. Маленькі криваві усмішки на шкірі.

— Усе добре, — відповіла вона на стурбований погляд Душанки. — Продовжуйте.

Відьми взялися за руки й заспівали. Власне, співом це назвати було важко. Спочатку наспів, потім хрип, потім дотик і біль — ніби з тебе вибирають нутрощі зазубреним ковшем.

Варта лежала на столі, вкритому коцом. Коц колов шкіру. Душанка стояла над нею, біля голови, як завмерла статуя — дивилася не кліпаючи. Коли її загострений ніготь наближався до Вартиної шкіри, та інстинктивно замружувала очі, ніби це дало б шанс утекти від усіх відчуттів чи заморозити їх. Але не вдавалося. Відьма торкалася її шкіри й виривала з неї, висотувала довгу срібну нитку. Нитка тягнулася зі шкірою разом — принаймні так здавалося. Ніби хтось вирізав кинджалом пласти просто з передпліч, рук, шиї, з овалу пупка, чутливого внутрішнього боку стегон і грубих стоп.

Не-скін-чен-но…

Варта стискала кулаки й закушувала губи, але крик усе одно виривався. Та не приносив полегшення. Руки інших відьом, як і було обіцяно, тримали її міцно. Тому доводилося стримувати свавільні пориви полоснути Душанку павутиною, схопитися зі столу й голяка вистрибнути з вікна.

Варту затоплювала злість. Вона могла стерпіти біль, могла стерпіти приниження. Але злість розгорялась усередині після кожного дотику Душанки, після кожного відьомського наспіву. Здавалося, що все це — неправильно. Що все це — помилка. Що винен у всьому Златан Богумін, котрий, щоб йому зле стало, знайшов на свою голову більше проблем, ніж під силу витримати навіть Вартовому.

Гнів загострював усі відчуття.

Біль повертався новою хвилею.

Варта краєм вуха вловила, коли Душанка шепнула, що вже все.

Дівчина сперлася на лікті, а тоді дві відьми спритно допомогли їй сісти. Шкіра розчервонілась і пекла, хоча жодної фізичної рани на тілі не було. Але чаклунка почувалася шматком льоду, настільки холодно їй стало. Вона сиділа, цокотіла зубами та обіймала себе руками за плечі.

— Випий! — за хвилину Чарніка тицьнула їй у руки чашку. — Це чай на травах. Тобі треба грітися. Ти ж віддала внутрішній вогонь.

— Спасибі, — буркнула Варта. Чай випила, хоч він і обпікав горло.

— Як почуваєшся? — тривожно шепнула Душанка, притискаючи до грудей скляну банку, наповнену сріблистим плетивом.

— Це — моя любов? — спитала Варта натомість.

— Уже не твоя, — заперечила відьма. — То як почуваєшся? Я турбуюся за тебе.

— Дарма. Я просто зла й змерзла.

— Це не біда. Посидь тут, дівчата принесуть тобі одіж. А ми тим часом знайдемо твого Златана Богуміна.

Коли Варта почула це ім’я, її ніби вкололо щось і примусило щільніше закутатися в плед, незважаючи на свербіння. Нехай вона віддала свою любов, щоб знайти цього клятого мага, але тепер ще треба зціпити зуби й дійти до кінця.

«Ніхто не знає, що прийде на місце любові», — сказала глава шабашу.

Варта чудово розуміла, що прийшло: чорна, чорна злість на нього.

— Так, будьте ласкаві, знайдіть цього виродка, — похмуро відповіла чаклунка відьмам. — У мене вже павутина свербить начистити його самовдоволену пику. Навіть якщо задля цього доведеться спершу врятувати йому життя.

* * *

Златан розумів, що вони остерігаються його. Навіть із понівеченою рукою. Навіть припнутого й безсилого.

— Якщо що, суддівські вміння не пов’язані з рукавичками, — кинув він, роздивляючись пошматовані атрибути свого нещодавно високого статусу, які валялися біля його ніг. Там же, в калюжі свіжої крові, лежав зіжмаканий тайнопис, почорнілий від усотаної рідини.

— Ми залишили тобі руки лише для того, щоб ти не сплинув своєю безцінною кров’ю, — гугнявий монстр сидів біля Златана навпочіпки, зацікавлено розглядаючи його. Лице було молодим, задерикуватим, але дрібна сітка зморщок контрастувала з цією молодістю.

Маг сподівався, що запонки не зацікавлять кровопивцю. Друга ж почвара придивлялася з відстані й не наближалася.

Ці двоє могли простягти палець — і затуманити його. Проте не робили цього. Прагнули діалогу?

Онук судді вичікував, щоб не викласти козирів надто рано. Практика показувала: якщо тебе не вбивають одразу, то можливість діалогу зростає в геометричній прогресії.

— Нам казали, що Пожирачів немає. Що ніхто не стане на шляху, — врешті зауважив гугнявий усе ще ображено. — Брехуни. Чародійче — завжди брехуни…

Златан замислився, скільки кровопивцям років: за легендами, почвари, котрі існували безмірно довго, могли й за століття зберігати характери підлітків із їхньою надмірною емоційністю. А це теж можна використати.

— Якщо що, я знаю про ваші справи більше, ніж хотів би. Але поки ми тут, допоможете мені пролити світло… Хоча ні! — Златан посміхнувся ширше. — На вас дуже небажано проливати світло, так, панове кровопивці?

Гугнявий схопився на ноги, потягнувся і тоді знову присів, щоби бути на рівні Златанового обличчя:

— Ми знаємо магів та їхню підступність надто добре, — прошипів він. — Але не турбуйся, ти поїдеш із нами й більше ляскати язиком не будеш… Додумалися ж до такого — підіслати Пожирачів Тіней! — кинув він до свого супутника.

— Це ви ще всього не знаєте, — гмикнув Златан. — Мусили би передбачити, коли підписувалися на співпрацю з правлінцями. Вам не дадуть звідси спокійно забратися. Думаєте, ми з напарником випадково приїхали до Праги саме тепер?

— Ви нам планів не сплутаєте, — кинув кровопивця. У його голосі промайнула непевність.

 — А тріск вашої тіні справді моторошний. Ще моторошніший за туман, який ви насилаєте. Думаєте, він дасть змогу сховатися від сил вищого кола?

Златан спробував викликати щит, але тіло тільки конвульсивно сіпнулося. Зарано.

— Ти не в тих умовах, аби залякувати нас, — гугнявий монстр повернув собі твердість.

— О, я не залякую, — прошипів маг — після судом новий напад болю розлився тілом, нагадуючи про його стан. Він підвів погляд на кровопивць і силувано посміхнувся. — Коли кажу, що розріжу чиюсь тінь на дрібні смужки, то планую це виконати.

— Ти пошкодуєш про цю думку, — кровопивця насунувся, нечутно торкнувся Златанового плеча — і впала темрява.

Він опритомнів від удару. Туман розвіявся швидко. Монстряки — все ще двоє — сиділи поруч. Не зводили очей зі Златана. Він похитав головою. Біль нікуди не щез. Голову мовби набили колючими скіпками. Очі пекли сухістю. Зате прийшла остаточна впевненість, що кровопивцям справді необхідний дотик, щоби вплинути на когось. Чудова провокація.

— А удари розвіюють вплив туману, так? — прошипів Златан і ковзнув поглядом до тайнопису на долівці. Багато б він зараз віддав за змогу написати Варті: «Не дай їм тебе торкнутись». Утім, Амброз про це теж здогадався, тому попередить її…

Монстри мовчали.

— Тому ви не нападали на тих, хто бачив вас. Бо не можете дати їм відсіч. Туман дозволяв вам тікати, але спроба нападу розвіяла б його. І ви мусили би вийти на рівний бій проти тих, кого смертельно боїтеся. Проти магів, так?

Монстри мовчали.

— Ви не маєте що протиставити магії, так?

Монстри мовчали.

Оскільки їх було двоє і за весь цей час більше ніхто сюди не зазирнув, то, мабуть, трійця — справді лише трійця. Златан пригадав усе, що читав про кровопивць, і зрозумів: йому шалено пощастило прикінчити першого. Атанасові — вбитому — просто не було відомо, з ким він має справу. Тепер же ці двоє, які викрили «Пожирача», використають усі свої ресурси, аби не дати йому й рипнутися зайвий раз.

На щастя, вони самі визнали, що його кров — дуже бажаний для них набуток, тож шанси вижити — вищі за середні. Значно кращі, ніж у ситуації з «демоном» у Львові.

— Сиди й не плескай язиком, — прогугнявив кровопивця погрозливо. — Зажди трохи — коли на тебе дадуть добро, тоді, жевжику, не будеш уже такий бадьорий.

— Хто дасть добро? Ваші правлінські покровителі? Хах, — Златан розсміявся, але мурашки пробіглися по спині, коли він уявив, що рідна фракція на чолі з Желібором вирішить позбутися його таким шляхом. — Краще я скажу вам, що буде далі, — він знову змусив себе посміхнутися. — Мій напарник та його команда скоро приїдуть і повбивають вас. Або замучать до смерті на помсту за тих, кого ви викрали. Правлінські виродки, з якими у вас угода, не допоможуть. Їм треба зберегти обличчя й удати непричетність. Ви знаєте, яка сила Пожирачів, а ми знаємо, у чому ваші слабкості, а ще…

Златанові договорити не дали. Кігтиста рука кровопивці стиснулася в кулак, і він зацідив магові в голову. Той не встиг зціпити зуби — почвара рухалася надто швидко. Прикушений язик знову наповнив рот смаком крові.

— Ти можеш знати, у чому наші слабкості, — відказав гугнявий. — Але ми можемо обірвати твоє життя швидше, ніж закінчиш речення.

— Правда, — сплюнув Златан. — А ще правда в тому, що я прийшов до вас самовільно. Думаєте, я б отак по-дурному попався, якби не захотів? Хах! Я ж до біса сильний, дотичний до правління маг. І — я маю для вас пропозицію.

Кровопивці зашипіли поміж собою.

— Нас не цікавлять твої пропозиції, — відповіли вони в унісон.

— Зацікавлять. Слухайте. Удруге я не повторюватиму. Час цокотить, і немає місця в Празі, де ви могли би сховатися від мого напарника.

— Пожирачу, — відказав гугнявий, — хто сказав, що ми взагалі в Празі?

* * *

Внутрішній годинник Варти озивався тільки в найбільш напружені моменти. Вона трусилася на передньому сидінні Амброзового буса, час від часу вказуючи шлях.

Закривавлений тайнопис у руці більше нічого не повідомляв.

— Припини на нього зиркати, дитя, — зауважила Брусінка, котра притулилася спереду поміж магами. — Чи думаєш, що твій ненаглядний чаклун знайшов собі там чим писати на цій скривавленій шматі? Має минути час, аби тайнопис очистився.

— О, той виродок придумав би щось, — огризнулася Варта, проте припинила м’яти папірець і запхала його в кишеню.

Дорога вже вивела їх за місто. Амброзові навички водіння нічим не поступалися Златановим: вони обоє ганяли, як вар’яти. Тільки перший донедавна робив це на запаморочливо дорогій автівці, котра мовби не торкалась асфальту взагалі. А глава празьких темних водив роздовбану сіро-синю тарадайку, яка крехтіла, чмихала, загрозливо пищала зношеними гальмами й на поворотах часом робила небезпечні кульбіти, коли Варта падала на Брусінку, Брусінка на Амброза, а той знай реготав, викручуючи кермо.

Позаду зі стоїчним виглядом сидів Алебарда в оточенні сестер — Наґінати й Ґлефи. Чорнявка дрімала в нього на плечі, мовби сутичка її зовсім не турбувала. Ґлефа, далеко не так схожа на азіатку, як Наґіната, позирала у вікно і водила пальцями в повітрі: вочевидь, подумки повторювала розчерки атак. Лукаш умостився ще далі, скований путами. Обабіч нього прилаштувалися чародії, яких Амброз покликав за компанію. На задньому сидінні вмістилися ще двоє — світляки. Варта не знала їх, але, судячи з виразів облич празьких темних, останні стерпно ставилися до такої компанії.

— Ото їхній глава, — буркнув Амброз на Вартине питання про світляків. — Залицяльник Кузи. Припекло ж їй отаке здибати…

— Я все чую! — кинув із заднього сидіння світляк.

Чаклунка зиркнула через плече і зустрілася поглядом з Аланом. Отже, ось він, син Желібора. Невловимо схожий. Красиве лице, якому контраст світлого волосся і темних очей додавав грізності.

Тепер усе складалося ще переконливіше: син судді зустрічається з темною алхімеєю, а це пляма на репутації батька і все таке. Тому Куза дуже вчасно зникає — і проблему вирішено. Утім, син насмілився піти проти батькового рішення — за це йому хвала. Варту ще сіпала думка про те, як світлий суддя погодився на співпрацю з Горачеками — адже він не терпів геть усіх темних. Але, мабуть, плата від кровопивць чи якісь інші їхні послуги були варті того, щоби переступити через свої святенницькі принципи.

— Уже недалеко, — заспокійливо буркнув Амброз, котрому взагалі погано вдавалося заспокоєння.

Брусінка прошила Варту поглядом. Вона знала про ціну відповіді відьом.

— Я в нормі, — самими губами відказала чаклунка.

Це було напівправдою. Фізично вона почувалася добре: відьомський ритуал не забрав сил, хоча в процесі здавалося, що він може звести з розуму. Слабкість після «смерті» теж минулася, значною мірою завдяки зіллю, яке влили в неї відьми за останні дні. Перед виїздом чаклунка навіть встигла підживитися — так, щоб зовсім по вінця. Вона лише відчувала більше злості, ніж зазвичай. Злість ця була спрямована на Златана: хотілося щонайменше вбити його. Але вони їхали, щоби рятувати.

Варті здавалося, що у неї всередині з’явилася сліпа точка. І вона розросталась, як чорна діра, здатна заковтнути все.

* * *

Златан похитав головою — і припинив. Запаморочення після удару кровопивці не миналося.

— То на що ми чекаємо? — прохрипів чаклун, підводячи голову. — Я думав, ви достобіса хотіли отримати мою кров. Чи не можете нічого без наказу магів?

— Хай тебе це не турбує, — відказав гугнявий монстр.

— Ну, так уже сталося: все, що стосується моєї крові, мене турбує. Думаю, ви просто налякані до півсмерті, так? — Златанові хотілося роздратувати їх якомога сильніше й змусити видати ще щось корисне. Він уже впевнився, що вбити його вони не вб’ють, а біль можна й витерпіти. — Ти, праворуч, — маг прискіпливо подивився на кровопивцю, котрий так і не наблизився до нього жодного разу. — Наскільки можу судити, на твоїй тіні дуже симпатичні візерунки. Це індивідуальний пошив?

Кровопивця не відповів.

— Ну й де вони? — спитав у свого супутника.

— Хто — вони? — втрутився Златан. — У вас тут ціла тусівка? Чи ви про Желібора і компанію?

— Уже поряд. Я чую нові кровотоки, — відказав гугнявий супутникові.

— Гара-азд, можете ігнорувати мене, — Златан опустив погляд і прислухався.

Зазвичай гарна чуйка й натреновані навички допомагали йому безпомилково вловлювати присутність магів. Проте зараз накладалися ще втома, виснаженість і біль від ран. Він знав, що маячок зможе ще трохи працювати за межами міста, але якщо його завезли кудись зовсім далеко…

«По одній проблемі за раз. Спочатку потрібно звільнити руку».

Він сіпнув припнутими пальцями так, що іскри стрельнули перед очима. Щити реагували на наказ. Але павутина… павутині недостатньо наказу. До неї треба доторкнутися.

«Дій давай! » — подумки гаркнув Златан, намагаючись уловити знайому силу.

Кровопивці, захоплені очікуванням своїх гостей, не звертали уваги на його потуги. Мабуть, були певні, що після таких поранень і з припнутими руками він не зможе торкатися павутини ще кілька днів.

«І дарма, самовпевнені паскуди», — подумав маг, викресуючи першу іскру. Вона негайно розтанула, поколовши зап’ястя. Але вона була. Отож — буде і друга.

— Вийди їх зустрінь, — наказав гугнявий своєму напарникові. — Скажи, що тут Пожирач — і ми вб’ємо його, якщо то їхні вибрики.

Другий кровопивця коротко кивнув та здимів у темряву.

— Слухай, ти, — прошепотів Златан у спину першому, який залишився з ним сам на сам. — Якщо підпалити твою тінь, то що буде?

Кровопивця озирнувся — у великих темних очах віддзеркалились іскри вогню, що танцював на припнутих до стіни пальцях мага.

Златан помітив, як блискавично суперник сіпнувся назад. Правильно. Отже, загроза є. Чимала загроза. Металеві скоби, якими кровопивці припнули його пальці, розігрівалися надто швидко для того, щоби грати зараз у крутого й вивідувати страхи створіння. Тим більше, неробочу праву руку павутина слухалася гірше. Златан спробував видушити з себе бодай краплю підсилення.

Але план довелося швидко змінити.

* * *

Варта знала: щоби врятувати проклятущого Златана, треба не дати тіньовим затуманити себе.

Глава темних віддавав накази своїм, узгоджував щось зі світляком. Чаклунка погано чула їх — злість розросталася, розросталася й розросталася. Пальці дрібно тремтіли від перенасичення силою.

— Головне — не дати їм зникнути тепер, — процідив крізь зуби Амброз, розминаючи широкі плечі, поки Брусінка дбайливо тицяла в руки магам дрібні банки зілля.

— Навіть якщо нас помітили, тут нема куди зникати, — видихнула Варта, окидаючи поглядом пустир, посеред якого притулився склад, схожий радше на ангар.

Вона пригадувала, що туман цих створінь діяв короткий час — кілька хвилин — і ніяк не міг стерти зі спогадів причину приїзду сюди.

— Головне — не випускати їх із поля зору, — скрипнула зубами дівчина, пригадуючи, як швидко рухалися трійко викрадачів.

Давні фоліанти твердили, що Вартовим під силу протиставити щось створінням із тіней. Варта хотіла би знати, як це зробити, — але, вочевидь, доведеться шукати відповідь методом спроб.

— Якщо вірити в те, що я читав про кривавих, — видихнув Амброз загрозливим голосом, — то краще додати вогню…

Павутина виросла довкола його пальців, поблискуючи бронзовими іскрами. Вона безшумно потекла в обидва боки і зачепилася за петлі дверей. Незримі струни натягнулися тієї миті, коли хтось відчинив їх ізсередини.

— Хай буде світло, виродки… — Амброз потягнув павутину на себе, сплющуючи двері, ніби паперову витинанку.

Бухнув вогонь.

Монстр на порозі — він вийшов один — відсахнувся, затуляючи лице від раптового спалаху.

Спрацювало.

Викрадачі не чекали гостей. Принаймні таких.

Знаючи, що поруч щонайменше двоє тіньових, Варта спробувала знайти їх поглядом. Але всередині було надто темно. Вона підняла щит і прослизнула до входу, поперед усіх.

— Не дай їм тебе торкнутися! — заволав з іншого кінця складу Златан. Чаклунка мигцем помітила чеха в язиках вогню, який огорнув його праву руку.

Хтось виступив із темряви й ударив чеха в голову, але перед тим вогняні язики різко шурхнули вгору, торкаючись тіні. Друга тінь ковзнула за спиною Варти.

І — провалля.

* * *

Темрява минулася раптово, як і впала.

Варті здавалося, що ця битва — гра в піжмурки. Не схожа на жодну з тих, у які вона втрапляла раніше.

Уловлювала рух, але не встигала атакувати. Перед очима шмигало щось подібне до туманного полотнища. Тоді невагомий дотик монстра знаходив її. І — провалля.

Різкий біль. Удари приводили до тями. Удари негайно розвіювали туман.

Монстри двічі вдарили її арматурою і проїхалися крізь щити кігтями. Щити подекуди ще захищали. Але ребра нили. Права рука горіла від порізу, кривавила, і кожен дотик до павутини віддавав болем.

Створіння жодного разу не скористалися магією. Отже, не володіли нею. Це мало б тішити, якби не швидкість, з якою рухалися нападники. Варта не могла роздивитися їх — двоє? троє? п’ятеро?

Той, чия тінь загорілася від Златанового вогню, вже її загасив.

Варта запалювала вогонь, наскільки ставало сили. Брусінка й Ґлефа принесли з собою два ліхтарі — світло, за легендою, відлякує кровопивць. Проте, вочевидь, потрібний ефект дає лише сонце. До ранку — багато часу.

Тож вона підпалювала павутину і рухалася вперед через склад — до проклятущого Златана.

Той лежав під стіною. Вони зробили щось із його руками — ліва закривавлена й переламана так, що страшно глянути. Та роздивлятися часу не було.

Кровопивці уникали атак, сіпалися від світла, але їхні кігті все одно встигали залишати геть не ілюзорні, глибокі порізи. Дівчина підозрювала, що монстри могли б убити їх одне за одним у ці миті затуманення. Але не робили цього. Невже прагнули отримати ще більше полонених? Вірили, що пересилять усіх? Чи їх стримувало щось інше?..

Непритомна Ґлефа лежала біля гори цистерн. Її ліхтар розбили. Алебарда накульгував, але не припиняв креслити довкола себе атаки, що не підпускали кровопивць, — ті реагували на дотик магії значно гірше, ніж пересічні чародії, й шипіли, мов ошпарені.

Після наступного дотику тіньового Варта зрозуміла, що цього разу туман не впав на неї — обсмалена тінь лише на мить змусила зір розфокусуватись, але відчуття реальності не зникло. Вочевидь, навіть сила створінь із легенд має своє дно… Дівчина кинула атаку — кровопивця блискавично уникнув її.

— Богуміне, щоб тебе! — Варта опустилася на одне коліно біля пораненого мага і з розгону вдарила обома руками об підлогу, вибиваючи вгору стіну вогню. Це мало би віднадити почвар бодай на десяток секунд, упродовж яких вона здатна підтримувати полум’я.

Чех застогнав. Заговорив швидко й осмислено, розсіюючи Вартині здогади про те, що йому зовсім зле.

— Тіні, — видушив він. — Тільки Вартові можуть… Треба схопити їхні тіні.

— Як? — спрагло спитала Варта.

— Сконцентруйся. Ти побачиш. Тільки не випускай.

Дівчина встигла кивнути, коли полум’я опало, шурхаючи іскрами. Краєм ока помітила, як один із кровопивць накинувся на Алебарду.

І — пітьма.

Алебарда лежить на долівці. Спирається на лікоть. Кровопивця налітає на нього і…

Варта підвелася і стиснула кулаки від безсилля. Що сильніше вона намагалася сконцентруватися, то легше потвори вислизали з її поля зору. Мовби їхня сила заважала навіть черкнути поглядом.

«То не намагайся їх побачити! » — озвався внутрішній голос.

Варта вирішила послухати його.

Вона поновила щити й заплющила очі, прислухаючись до всього довкола.

Кровопивці рухалися майже безшумно. Кровопивці не мали аур. Кровопивці нагадували мильні бульбашки, що вибухають від дотику реальності.

Але вони підійдуть до неї, вони прослизнуть, прагнучи завдати шкоди. Головне вловити момент, коли…

Скрип.

Вигук Амброза.

Стогін Алебарди.

Шурхіт Наґінатиних черевиків із заклепками.

Хльоскання потоків енергії.

Приглушене шипіння іскор.

Удар.

Брязкіт металу.

Важке падіння.

Варта дозволила своїй павутині вільно обвиснути.

Вона відчула, як щось — безшумне й незриме — увійшло крізь її тонкі щити, мов крізь талий сніг. Інстинкти кричали захищатися. Повіки сіпнулися.

«Стій, Вартова! » — гаркнула сама на себе.

Тоді відпустила павутину і схопила навмання руку і те, що вкривало її.

— Пожирачка-а… — чи то засміялося, чи то застогнало створіння.

Варта підняла повіки — надто повільний рух! — і зачудовано подивилась на плетиво — тінь, яка вкривала все тіло кровопивці.

Почвара вдарила другою рукою в плече — кігті пройшли крізь щити, тоді — крізь тканину футболки і розітнули шкіру. Але не встигла чаклунка зреагувати, як зап’ястя кровопивці різонуло мідне лезо. Амброз видер із Вартиної руки тінь, схопив створіння за потилицю й смикнув до себе, а тоді вгатив об стіну головою.

Чаклунка притиснула ліву руку до порізів на плечі, але впевнилася, що вони неглибокі. У правиці вона ще стискала обірваний клаптик тіні, яка тяглася за кровопивцею, мовби приросла до нього. Амброз рвонув голову монстра, і той заволав — у руці глави темних теж залишився клапоть тіні, здертий із потилиці кровопивці.

— От зараза, в нього ще й линька! — сплюнув собі під ноги маг і торохнув тіньового об стіну вдруге. Той осів на підлогу без руху.

— Зв’яжи його, Вартко, — кинув глава темних. Довкола його рук сплітались ефемерні полиски павутини. — Я надвір: другий звалює…

— Головне — тінь! — крикнула навздогін чаклунка.

— Окей! — озвався Амброз, зникаючи у дверях.

За кілька секунд дівчина пригадала Златанові слова про те, що до кровопивських тіней можуть торкнутися тільки Вартові.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Піти на дно у Вишеграді

Брусінка не виявляла надто великої цікавості до відлову кровопивць, хоч і вперше за довгий час побачила їх на власні очі й сама направду сторопіла, що тіньові в цих краях іще живі. Натомість вона підійшла до Златана і критично подивилася на його руки, закасуючи рукави до роботи.

— Божечки, Богуміне, ти думаєш, із цього ще можна буде щось зібрати? — присівши навпочіпки, відьма обережно обдивилася ліву руку мага.

— Права запонка, сильно натиснути на камінь, — прохрипів той. — Потім ліва запонка. Те саме.

Брусінка на диво слухняно виконала його прохання і видобула дві зелені капсули з зіллям.

— Ого, який концентрат. Користуєшся старими привілеями? — відьма вклала капсули магові до рота і, притримуючи його голову, дала запити знеболювальним зіллям зі своєї фляжки.

— Так, — погодився Златан і криво всміхнувся: — Не вперше доводиться збирати кістки по шматочках. Доки я дістануся лікарні чи цілителя, треба ще виживати якийсь час… Варто, магічні пута їх надовго не стримають, — кинув він чаклунці, котра невідривно дивилася на непритомного кровопивцю. — Хапай тінь міцніше. Це найкращий метод утримати його від зайвих рухів.

Варта кивнула. Вона силкувалася подивитися в бік чеха, спитати, як він, поки Брусінка займалася переламаними пальцями і раз по раз клацала язиком. Але злість штрикнула сотнями голок, збурюючи нове бажання.

«Знищ його».

* * *

Останній кровопивця не втік.

Він сіпався, коли Амброз приволік його. Кістляві тонкі руки, помережані опіками від магічних атак і зв’язані незримими путами, не могли чинити спротиву ручиськам глави темних. Тінь, схожа на морозні візерунки, обвивала руку мага аж до ліктя і загрозливо тріщала. Здається, кровопивця розумів: зайвий рух коштуватиме йому значно більшого болю, ніж він може завдати Амброзові.

Варта знову присіла під стіною, поруч зі Златаном, але ще не дивилася в його бік. Машинально перебирала пальцями тінь непритомного кровопивці. Поранений маг тим часом спромігся на коротку історію про те, як він убив третього монстра, коли здер його тінь.

— Де Кларінка Дунанова? — спитав охриплим голосом глава світляків, стираючи кров зі свіжого порізу, який тягнувся рваною смугою через усю ліву руку.

— Де всі викрадені? — виправив Амброз і майже дбайливо прив’язав тінь до металевої підпорки. Вона піддавалася йому, ніби тканина.

Маг скував монстра і новими путами, від дотику яких химерне лице потвори зболено викривилося.

— А воно взагалі в змозі говорити? — скептично поцікавилася Наґіната, поки Алебарда акуратно витирав серветкою криваві струмочки з її блідого обличчя.

— Дай йому волю — і воно в змозі влізти тобі в голову швидше, ніж чхнути встигнеш, — відрубав Амброз.

Кровопивця знову застогнав. Похилена голова небезпечно хиталася, ніби могла відірватися від тонкої шиї.

— Тепер поговоримо, — глава темних сів просто на брудну підлогу, схрестив ноги по-турецьки й шмагнув притомного кровопивцю павутиною.

Той сіпнувся й підвів на Амброза моторошно темні очі.

— Дика крев… — просипів він. — У тебе…

— Кров мою облиш, — маг шмагнув його вдруге. — Бо мало не здасться. Поки твій товариш-панібрат відсипається, говори. Якщо він не зможе підтвердити твої слова після пробудження, наступні два дні я здиратиму ці тіні з вас обох по сантиметру. Навіть відгул на роботі візьму.

— Я б волів, щоб хоч один із них був у змозі говорити, — втрутився Алан. — Нам потрібна коректна інформація. А ти його замучиш, Бурштине.

— Із задоволенням, — губи глави темних розтяглися в зловісній посмішці. — Ну, зубатий, говоритимеш сам чи я починаю?..

* * *

Кровопивця заговорив сам.

Він справді боявся магії: дотик павутини завдавав кровопивським тілам пекучих страждань. Тіні справді приховували аури своїх власників, не дозволяли їх роздивитися — й могли стати найкращим сховком для будь-чого. Та варто хоч трохи пошкодити тінь, і сила насилати туман зменшувалась або й узагалі розвіювалась. Тому вони не нападали самі, а воліли користуватися своєю швидкістю і просто стирати спогади в тих, хто виявляв зайву цікавість. Затуманювали й магів, які допомагали їм, — пішаків фракції.

Виявилося, що викрадених кровопивці утримували неподалік, на іншому складі. Почувши про це, Амброз одразу відрядив туди Алебарду з главою світлих, котрому не терпілося знайти Кузу.

— Не вбили жодного, — просипів кровопивця. — Кров чаклунча — надто цінна. Ми поклялился не проливати її намарне, коли укладали договір. А люди Атанаса своєї клятви не порушують.

— Та-ак, тому ви тільки викрадали наших друзів, тримали в себе і… як це назвати? — скривився Амброз. — Кров викачували?

— А моєї доволі багато змарнували, — докинув Златан.

— Звідки ви тут? — втрутилася Варта. — За легендами, кровопивці живуть у румунських горах, а не бігають по празьких пабах.

— Сказала легенда, яка раптом ожила, — засміявся глава темних.

— У старі часи ми жили багато де, — відказав кровопивця майже сумирно. — Але румунські чаклуни прогнали нас із рідних місць.

— Мабуть, було за що, — фиркнув Амброз.

— Не тобі судити. Ваше ж празьке правління нас прийняло.

— Так і знав, що вони там хворі на голову…

— Не зовсім! — озвався Златан, біля якого досі чаклувала Брусінка, закутуючи його переламані пальці в бинти, просочені зіллям. — Я знаю щонайменше одне корисне вміння, яким ці тварюки володіють і яке привабило нашу фракцію після того, як вторглися середньоазійці й розграбували все, що подужали вивезти…

— Справа в баблі, ясна річ? — втрутився Амброз.

— Ясна річ, у баблі, — підтакнув Златан. — Кровопивці здавна славляться феноменальним умінням знаходити втрачені й заховані скарби, різного роду цінності — все, що можна задорого продати.

— Ми нікого не вбивали, — повторив тіньовий машинально.

— Мені потрібні імена, — заявив глава темних. — Ми засудимо цих виродків.

— Обов’язково, — Златан підвівся, спираючись на плече Брусінки, і наблизився до гурту. — Але тепер, потворо, я думаю, ви розглянули мою пропозицію і готові на неї пристати. У відповідь гарантую, що вам дозволять поїхати. Кращого варіанта годі й шукати.

— Не кажи тільки, що ти встиг підбити кровопивць на угоду, поки вони трощили тобі пальці, — недовірливо звела брови Варта.

— Пальці заживуть, а кровопивці вже пошкодували про це. То як, згодні?

— Раніше умови відрізнялися, — вкрадливо прошипів полонений.

— Раніше обставини теж відрізнялися. Тепер правила нові: я подарую вам безпечну втечу — ви використаєте для мене свою легендарну силу. І вкажете, де заховані артефакти. Згода?

* * *

— Ти ж не даси їм піти? — спитала Варта, дивлячись повз Златана, бо від самого його вигляду на неї накочувала неконтрольована злість упереміш із хвилями нудоти.

— Залежить від ситуації, — маг, здавалося, не відчував її стану, або ж його цілковито захопила можливість віднайти безцінну втрату. — Якщо артефакта не буде там, де вони вказали, я вб’ю їх за те, що збрехали. Вони знають це. Якщо ж артефакт там буде…

— То їх уб’ю я. За те, що вони зробили, — погляд дівчини черкнув по вкритій опіками руці чеха, яка безвільно лежала на кермі Амброзового буса. Ліва рука, що лякала переламаними пальцями, висіла на перев’язі, проте, за словами Брусінки, Златановій швидкості зцілення позаздрив би сам глава Конгломерату. Адже, насотавшись сили наприкінці Гри, Златан справді міг розраховувати на кілька аномальних бонусів. Хоча, за словами тепер уже Прірви, ця сила і вб’є його, якщо не позбутися надлишку вчасно. Жодні бонуси не приходять без негативних ефектів.

— Спочатку потрібно змусити їх свідчити, — додав чех. — Правлінці, які вирішили продавати кров празьких магів, заслуговують на міжнародне визнання! Хай навіть головними свідками у справі будуть тіньові.

— Головне, щоби вони не втекли, поки ми лазитимемо нічними лісами.

— З ними натовп злих чародіїв та Амброз. А він бачить тіні — сама ж помітила. Якщо виникне потреба, то розбереться.

— Ти наче казав, що це лише Вартовим під силу.

— Хоч як сумно це визнавати, мої знання про кровопивць трохи обмежені. Але ті двоє вже добряче постраждали, та й магії бояться як вогню. Ха! Чи то вогню бояться, як магії?.. Загалом, коли їх багато на одного, то вони самовпевнені й пафосні до чортиків. Але варто прищемити їхні тіні, як назовні виповзають залякані натури, які б накивали п’ятами за першої-ліпшої нагоди…

— Гаразд. Помовч. Я хочу подрімати, — відрізала Варта, роздратована Златановим ентузіазмом, що так яскраво палав попри паскудний стан мага.

— Ми швидко приїдемо, — чех примружив очі. — Але якщо так хочеш, то…

Дівчина не встигла заперечити, що воліє заснути природним способом, і дрімота впала на неї після невловимого поруху Златанових пальців.

* * *

— Чому нас завжди заносить у такі місця поночі? — спитала Варта, коли після пробудження виявила, що вказана кровопивцями ціль їхньої мандрівки — кладовище у Вишеграді, стародавній празькій фортеці, оточеній величеньким парком.

— Чудове місце, — парирував Златан, замикаючи машину. — Дивись, які двері життєрадісні!

Чех кивнув у бік церкви, яка тяглася в небо неоготичними шпилями. Похмура й чорна, вона чомусь вітала на вході яскравими дверима з рожевими, золотавими й блакитними гербами.

Златан підійшов до кутої брами кладовища й пробубнів щось собі під носа. Варта окинула його спину поглядом. Зім’ята, закривавлена сорочка, сплутані кучері, що прилипли до шиї, і та сама впевненість у кожному русі.

«Знищ його», — наказала темрява всередині. Гірка хвиля піднялась у горлі.

— Варто, ходімо! — кинув через плече Златан і зумів збити цю хвилю.

Чаклунка сіпнула пальці до павутини і вколола руку, щоби сконцентруватися. Голову затуманили дурні думки: вона вже не належить собі.

На щастя, кладовище біля церкви виявилося невеликим і схожим на ділянку львівського Личакова. Воно не навіювало потойбічного остраху, хіба цікавість, як у музеї, — тут розташувалися поховання відомих чехів, зокрема Альфонса Мухи, роботи якого Златан так хотів побачити під час Гри у Львові.

Маг швидко перетнув вузьку алею, завернув до галереї з колонами, де чорніли найпишніші гробівці, і вирахував потрібне місце.

— Закладаюся: той, хто заховав тут артефакт, — родич похованого, — прошепотів чех, присідаючи біля кам’яної плити.

— Я не руйнуватиму чужу могилу.

— І не доведеться, — Златан кивнув на нішу зі статуєю, яка зображала, мабуть, когось із людських святих із надміру пафосним обличчям.

Маг провів рукою по каменю — срібне світіння розбіглося навсібіч і погасло.

На перший погляд, статуя не змінилася й нічим не здивувала. На другий і третій — теж. Але Варта продовжувала вдивлятися в неї, доки нарешті не помітила на грудях статуї крихітну овальну брошку, обрамлену листям плюща. «Bohuminovi», вписане всередині, було напівстертим, але ще читалося гарно. Ліворуч — інша брошка, ромбоподібна, з геральдичними квітами і так само ледь видимим «Tarnovecki».

Варта торкнулася кам’яної брошки, не вірячи досі, що там її прізвище.

— Тут є ти. Тут є я!.. Знаєш, що з ними робити?

— Знаю, звісно, — Златан вдоволено усміхнувся. — Уся магія старого ґатунку працює на крові. А якщо щось не працює на крові, то вважай, що воно зламалося. Дай руку, — чех схопив її за зап’ястя.

«Знищ його! »

Варта вирвалась і відійшла на кілька кроків, вдарившись спиною об колону, яка підпирала арку.

«Знищ його! »

— Не в гуморі, Вартова?

«Знищ його! »

«Знищ його! »

«Знищ його негайно! »

Чаклунка затулила вуха руками, хоча голос лунав у її голові й не стихав.

— Що з тобою? — брови Златана опустилися похмуро.

— Потім, — видихнула Варта. — Куди руку?

Маг показав очима на статую.

— Потрібна кров, — нагадав він усе ще похмуро, розмотуючи бинти зі своєї пораненої руки, яка зараз явно підходила для задобрювання древньої магії.

Варта проколола великий палець і приклала його до брошки Тарновецьких, благаючи всі сущі сили, щоб забрали в неї потребу знищити Златана Богуміна, яку пробуджував кожен його дотик чи навіть погляд. Чех повторив її рух.

Клацнуло.

Постамент статуї зашурхотів по кам’яній плиті й висунувся, мов шухляда, відкриваючи заховане всередині.

Варта присіла й одразу відчула, що це — саме те. Вона торкнулася пальцями пожовклої тканини, яка оповивала вузьке лезо кинджала і його незручне, всипане самоцвітами руків’я, що блиснуло у світлі тьмяної лампадки.

Златан повернувся до неї спиною і взявся поправляти бинти. Здавалося, слабкість долала чеха знову, бо він не виявляв радості від знахідки, натомість вдивлявся в протилежний кінець кладовища.

«Знищ його! » — прокричала темрява, впиваючись вагою старовинної церемоніальної зброї в руці своєї господарки. Аура артефакта здавалася знайомою і водночас лячно чужою. Пальці спершу лягли на холодне руків’я, тоді пробіглися вниз кровостоком.

Кинджал був створений саме для того, щоби знищувати.

* * *

Варта не дізналася, хто пересилив би — вона сама чи темрява, що після відьомського ритуалу почала повставати проти поглядів Златана, дотиків Златана і самого існування Златана.

Щойно руків’я кинджала пірнуло їй у долоню, як тишу кладовища порушили. Кроки шаркали гравієм. Ті, хто наближався, не крились. Аури сильні, критися їм не було потреби. Один скалічений маг і одна виснажена битвою чаклунка — легка здобич.

— По наші душі. Треба розбігатися, — шепнув Златан, наблизившись до Варти на відстань, що бриніла в ній безперервним «знищ-його-знищ-його-знищ-його» і зводила з розуму.

Дівчина стиснула руків’я так, що камені врізалися в шкіру, і рвонула ліворуч, крізь галерею арок. Їй навперейми вийшли двоє.

— Тарновецька, Богуміне, доброго вечора. Я прохав би вас залишатися на місці.

Варта впізнала цей голос, хоча хотіла би помилитися. Різко спинилася, викликаючи щити.

— Доброго вечора, пане Дворжаку! Яка зустріч! — удавано життєрадісно озвався Златан і рушив просто на правлінця, на ходу розмотуючи бинти з правої руки. Варті потемки здавалося, що білий бинт — це павутина, яка спіраллю в’ється з долоні мага і тріпоче на вітрі.

Рука чеха потяглася до кишені — і пройшла в повітрі.

Рукавиці — зрозуміла Варта. Він звично сіпнувся по рукавиці. Дівчина завмерла, тримаючи в полі зору двох магів. Підозрювала, що хтось чекає і з іншого кінця галереї. За Дворжаковою спиною стовбичило ще двоє охоронців. Мабуть, вони і біля буса. Цікаво, скільки членів фракції ще у це вплутано…

— Що вас привело в таке похмуре місце такої пізньої… чи вже краще сказати, ранньої години? — спитав правлінець.

— Гадаю, те, що й вас, — відрізав Златан.

— То бачу, ваші пошуки виявились успішними. Тому пропоную продовжити розмову в більш затишному місці.

— Нам нема про що розмовляти.

Варта стиснула кулаки, прикидаючи, що могло статися на складах за містом. Адже Дворжак надто швидко дізнався, де вони. Або ж правлінці знали про це місце раніше й лише очікували, коли Вартові самі з’являться і допоможуть здобути артефакт, який можна буде в них забрати.

— Бачу, ви не втратили можливості використати допомогу тіньових друзів, — осміхнувся Дворжак.

— На вашу ж допомогу сподіватися, то можна посивіти.

— Ще встигнете, Богуміне, ще встигнете. Не в наших інтересах позбавляти вас життя, перспектив і шансу посивіти природним способом.

— Тоді що у ваших інтересах? — Златан спинився на зручній відстані для атаки.

— Співпраця. Завжди — співпраця на користь нашого Конгломерату. Нам не варто втрачати спокій і шанс на мирне врегулювання цього непорозуміння. Бачте ж, і вам кровопивці підсобили. Ми всі можемо мати вигоду з цього.

— А судді, крім вашого друга світлого, в курсі, яку вигоду ви отримуєте? Чи якою ціною?

— Я б не радив вам опускатися до погроз. Не личить вашій репутації.

— О, то ви в Желібора й улюблених фраз нахапались. А я був про вас кращої думки, Кареле.

— Ми обов’язково ще поспілкуємося про це. Коли передасте нам артефакт і будете готові до діалогу.

— Я вже готовий, — Златан зробив крок уперед і простягнув руку до Дворжака.

Час уповільнився.

Повітря хвилювалося й тремтіло, як желе. Короткі блискавки прошивали все довкола. Світло лампадок розтікалося колами, ніби під прольотами арок хтось малював його аквареллю.

Чаклунка не бачила обличчя чеха, але його голос прошивав напругою:

— Варто, щойно час рвоне, біжи до воріт позаду тебе. Стежкою ліворуч просто до мурів. Там є кілька виходів униз до річки. Сховай артефакт. Він — головне. Нам нічого не зроблять. Вони — надто дрібна риба. Біжи.

Час востаннє сіпнувся, розбиваючи картину світу на скалки. Варта дала відсіч запамороченню, рвонула павутину до себе й наступним кроком вгатила в ковані ворітця за спиною, щедро сиплючи підсиленням.

Гравій зашурхотів під ногами.

Чаклунка послизнулася на вичовганих старовинних сходах. У темряві стежка здавалася кривою сірою смугою.

Варта чула крик позаду і спалах сили.

«Він упорається», — сухо кинув внутрішній голос.

Крок, другий, третій — і рятівний поворот.

«А потім ти знищиш його», — стоїчно додала темрява.

Брукована стежка вела вперед.

Ворота, вибиті в мурі, стриміли вузьким прямокутником, за яким поблискувала річка. Варта шугнула під низькою аркою входу, черкнувши ліктем по каменю. Шкіра зашипіла болем.

У закапелку свідомості спалахнула згадка про одну зі Златанових розповідей. Про те, що фортеця бачила перших правителів Чехії.

Варта врізалась у металеву загорожу, що відмежовувала оглядовий майданчик — там і двох квадратних метрів не було.

Вітер ударив у лице. Скільки сягало око, річка розливалася внизу, віддзеркалюючи небо.

Чаклунка мигцем зиркнула на знак, що забороняв спускатися крутим зеленим схилом до дороги, і переметнулася через металеві перила. Навряд чи Златан мав на увазі це місце, коли говорив про спуск до річки. Та часу повертатися не було.

Ноги послизнулися на зрошеній траві, і дівчина почала якомога обережніше спускатися крутим схилом, хапаючись за траву й кущі. Їй здавалося, спуск триває надто довго, та на половині шляху Варта не втримала рівновагу й скотилася вниз, притискаючи кинджал до тіла, щоби випадково не штрикнути ним собі в око. Спина боляче вдарилась об сітку загорожі.

Праворуч моторошним велетнем здіймався старовинний кам’яний тунель, який ніби виростав із крутого схилу.

Біля його підніжжя Варта зиркнула вгору — на оглядовому майданчику переслідувачів іще не було. Але вони поруч.

Рука знайшла в кишені джинсів шматок кровопивської тіні. Тіні, котра робить невидимим, стирає ауру і може…

«…стати сховком», — закінчив внутрішній голос.

Варта швидко обмотала кинджал тінню і засунула у траву, звідки виступав валун. Аура артефакта зникла цілком, наче його й не було на світі. Те, що треба.

Схилом униз уже бігли переслідувачі.

Варта зірвалася з місця, перелізла через низьку загорожу і рвонула вздовж річки дорогою, ще тихою і порожньою в передсвітанкову пору. Вона зібрала в долоні незриму павутину й розмахнулася — нога проїхалась по вологому асфальту, але рука не схибила. Згусток енергії блиснув і з беззвучним плюскотінням провалився крізь товщу влтавської води. Дівчина засумнівалася ще на мить, а тоді переборола інстинктивний острах перед чорною та шовковою, як лагідна смерть, водною гладінню. Вона перестрибнула низьку загорожу, шубовснула у воду як була — в одязі, тільки викинула з кишені телефон.

Варта заприсяглася пливти так довго, як зможе. Вода відповіла їй теплом і вогким річковим запахом. Проте перша атака, яка прийшла з берега й просвистіла по щитах, струсонула Варту так, що вона ледь не пішла на дно. Чаклунка заковтнула води з повітрям і запанікувала. Щити розсипалися. Наступна атака, яка оглушила її, прийшла разом із темрявою. Темрява нагадувала, що не можна вмирати, доки не знищиш Златана Богуміна.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Золото і бурштин

Свідомість поверталася неохоче.

Вода душила. Горло конвульсивно стискалося від кашлю.

— Де артефакт? — хтось струсонув Варту за плечі.

Вона спробувала розплющити очі.

— Де артефакт? — наполегливіше повторив голос.

— Утопила… — закашлялась вона знову, вивергаючи з себе воду, гидку на смак.

— Як утопила?

— Плюсь — і втопила… виродки… — видушила з себе дівчина.

Сіпнулась до павутини — але на руках уже були пута. Слабкість придушувала, як прес. Не дотягтися.

— Вона не могла взяти й утопити артефакт! — недовірливо докинув інший голос.

— Я бачив, як щось упало у воду.

— Щоб ви заявили… наче знайшли його і… і вислужилися перед судом, а потім прикрили свої справи? — Варта засапалась, але спромоглася на посмішку. — Ну, задля того, щоб завадити, я й не на таке здатна.

Вона очікувала удару. Але правлінці обрали м’якший метод: накотився глухий сон, і в тіла не було сил йому протистояти.

* * *

Варта не знала, скільки часу вона спала. Наступне пробудження було легшим, ніж попереднє. В очі вдарило електричне світло, хоча, опритомнівши остаточно, дівчина зрозуміла, що лампа доволі тьмяна.

Рука боліла — отже, після порізу минуло не так багато часу. Пута нікуди не зникли, і, вочевидь, їх поновили.

Поруч сидів Златан. Дівчина спершу відчула його присутність, потім продерла очі, й серце впало — маг дивився на неї з надто прямою, надто відвертою ніжністю. Але щойно він помітив Вартине пробудження, як гострі риси ворухнулись і повернули на обличчя виснажену, проте все ще іронічну усмішку.

— Доброго ранку. Спиш на посту, Вартова?

— Жарт не вдався, — скривилася вона, приглушуючи в голові чергове «знищ його». — Де ми?

— Це підвали Чернінського палацу. Або щось поруч.

— Звідки така певність? — дівчина обвела поглядом голі стіни.

— Карильйон. Двадцять сім дзвонів. Барокова музична вигадка, розташована в Лореті через дорогу від палацу. Грає щогодини. Ти проспала весь день, а я наслухався.

— Ого. Не думаю, що нашу відсутність довго не помічатимуть, — дівчина звелася на ліктях і відчула нагле бажання тіла не ворушитися ще якийсь час.

«Знищ його» не стихало й заважало розбирати слова чеха.

— Вони це усвідомлюють, — Златан клацнув пальцями здорової руки. — Дворжак, Горачек, Желібор та їхня зграя. Думаю, нам пропонуватимуть гроші. Бага-ато грошей. Адже ми викрили всю їхню оборудку. І зможемо нашкрябати солідні обвинувачення. Тож нас спробують умовити чи залякати. Не виключено, що підсунуть якесь зілля — тому не пий нічого.

Варта провела пошерхлим язиком по піднебінню: вже хотілося пити.

— Окрім нас, є ще свідки, — буркнула вона. — Той‑таки Лукаш знає багато! Хоча навряд чи він свідчитиме проти власної сім’ї.

На згадці про темного мага лице Златана залила широка усмішка.

— Та-ак. Цей знає… Але їхні слова проти слів правлінців і чеського судді мають мінімум ваги. Утім, про це ми поспілкуємося потім. У мене є кілька ідей, — Златан застережно пробіг поглядом із кутка в куток, і Варта зрозуміла, що за ними можуть спостерігати. Або й прослуховувати. Тому історію про те, як вона «втопила» артефакт, краще залишити на потім.

— То чому ти сахаєшся від мене так, ніби світляча королева від найтемнішого виродка? — спитав маг, спідлоба дивлячись на чаклунку.

Горло стисла раптова задуха, але відповідь уже танцювала на кінчику язика.

— Я, щоб ти знав, продала відьмам свою любов до тебе. В обмін на те, щоб тебе знайшли.

Златан пирхнув, проте Варта нахмурилася.

— Ти йди сам спробуй, як воно! А тоді будеш бугага влаштовувати.

— І як воно? — він миттєво урвав сміх і підсунувся ближче, змушуючи чаклунку втискатися спиною в холодну стіну. — Ця ціна здається надто високою.

— Вони видирали її з мене. Так, як тіні з кровопивць. А потім… Я була певна, що, віддавши любов, просто збайдужію до тебе. Неприємно, але не така велика втрата, враховуючи інші ставки. Проте відьми казали: біс його знає, що прийде на місце моїх почуттів. Отож вітаю! Замість байдужості мене опанувала злість. Коли я дивлюсь у твої очі, Богуміне, мене затоплює гнів, який от ще трохи — й вивернеться назовні. Темрява каже мені знищити тебе. І вчора, коли я взяла кинджал у руки… на якусь мить відчула, що можу зробити це.

Очі мага блискотіли, він невідривно вдивлявся у Вартине лице.

— Ну то зроби це, — байдуже смикнув плечима й досі усміхнений Златан. — Поки що доступ до магії в нас ніякий, але можеш просто врізати мені. А я посиджу й навіть не буду заперечувати.

Варта відсахнулася ще ближче до стіни.

— Богуміне, не верзи дурниць.

«Знищ його! »

— Я не верзу. Розумієш, якби ти збайдужіла до мене, тоді ми й справді мали би проблему. Ми — це я про нас як коханців, а не Вартових. Проте якщо все впирається в стіну злості — то я тебе просто шалено дратую або пробуджую ще якісь приховані речі. Відьомські вміння здатні багато всього витягти на поверхню… Але я розберуся. Мені потрібна твоя любов.

— Не говори таких речей.

«Знищ його! »

— Чому? Невже дратують?.. Тоді слухай уважно: мені потрібна твоя любов, Аґато Станіславівно.

Коли він повторив це втретє, Варта таки вдарила.

* * *

Спалах просвітлення накотився, як хвиля в шторм. Темрява розсіялася.

Варта не могла сфокусувати погляд, але врешті він видав їй цілісну картину: вона сиділа верхи на Златанові, який розпластався на підлозі, і відчайдушно гамселила його зв’язаними руками. Так, що пальці й кісточки на зап’ястях уже боліли. Так, що його права повіка розпухла, ховаючи око, а з розбитої губи сочилася кров і змішувалася зі слиною.

Чаклунка припинила негайно.

— Я здуріла? — спитала вона, незграбно сповзаючи з мага, лице якого нагадувало потовчене яблуко.

— Запитальна інтонація тут зайва, — сплюнув той і важко зітхнув. — Але важливіше інше: як почуваєшся?

— Ніби видихнула з полегшенням. Але казна-що, Златане! Ще бракувало, щоби до всіх охочих убити нас долучилися й ми самі.

— Постефекти такі постефекти, — маг ривком сів і застогнав, розминаючи плечі коловими рухами. — Мабуть, я маю пишатися тим, що викликаю в тебе стільки емоцій.

— Голос, який наказував знищити тебе, заткнувся, — раптом заявила Варта. — Принаймні наразі.

— Отже, ти задовольнила його, і тепер можна рухатися далі.

— Куди рухатися? Ми попались, як ідіоти.

— Ми зруйнували плани зловмисників! А тоді вже попались, як ідіоти.

— Мене тішить твій оптимізм, — дівчина вперше після їхнього возз’єднання відчула глибинне й щире задоволення від того, що Златан поруч і — живий. А це відкривало широкі можливості для маневрів.

Варта подивилась на носки своїх вологих кросівок і спитала відверто:

— Ми все ще по один бік барикад?

Златанові брови сіпнулися вгору.

— А були причини думати, що це не так?

— Так. І тебе вбити мало за рішення самому потрапити до кровопивць.

— Уже ж намагалися. Просто коли я зіставив усю інформацію, то не міг не спробувати. Адже вміння тіньових знаходити скарби — це те, що нам і було потрібно. Якби чеська фракція першою знайшла артефакти, то плакали б усі наші плани. А втягти когось іще я не міг з огляду на вміння монстряків. До речі, дякую за підказку зі «здиранням тіней»…

— Ох, Богуміне, подивилася б я, як ти заговорив би, якби я не знайшла тебе!

— Я залишив маячок Амброзові, але він діяв лише в межах міста. Не хотів іще й тебе турбувати, поки ти відходила від «смерті».

— Отже, тобі нарешті влетіло достатньо сильно за всю цю самовпевненість.

 — Не те слово, — Златан широко всміхнувся. — Слухай… У моєму житті було багато всього, включно з «демоном», якого ти успішно вивела з гри… — він дозволив собі короткий смішок, але далі говорив напрочуд серйозно: — Працювати з тобою — це те, чого я хочу. А коли я хочу щось, то йду до цього. Тому ми неодмінно пройдемо ритуал посвяти й відзначимо перемогу на набережній.

— Спершу треба звідси вибратися.

— Давай так: щойно хтось заявиться вести з нами довгі профілактичні чи підлабузницькі балачки, даси слово мені…

— Ні. Я маю кращу ідею. У задній кишені моїх штанів мав би залишитися тайнопис. Його друга половинка — в Душанки. Я напишу, аби нас спробували витягти звідси.

— Тут їх два, — повідомив чех, коли зміг зі зв’язаними руками видобути з кишень обтислих джинсів обидва тайнописи.

— Так. Один — Душанки, інший — наш із тобою.

— Боюся, з нашим зле. Я втопив його в крові й загубив на тому складі.

— Шкода. Рідкісна річ.

— Знаю і досі дивуюся, що відьми віддали її тобі…

— Це подарунок. Вони мають традицію давати жінкам-Вартовим якісь дари. Мені дісталися гральний кубик, тайнопис і перстень твоєї матері.

Златан округлив очі.

— Боюся навіть питати, звідки в них перстень моєї матері! То що — писатимемо на обох?

— Так, — зітхнула чаклунка: шматочки тайнопису здавалися ідентичними — з того, який раніше пов’язував її зі Златаном, плями крові зникли безслідно.

Дівчина проколола палець цвяхом, що стирчав біля дверей їхнього імпровізованого місця ув’язнення, і, вмочуючи гострий край сережки в кров, спромоглася нашкрябати на папірці кілька слів.

* * *

Коли заскреготів замок, Варта приготувалась до захисту. До їхньої кімнати-камери рвучко ввійшов чеський суддя й зачинив за собою двері. Він клацнув пальцями, завмер, мовби прислухаючись до чогось, тоді знайшов поглядом полонених.

— Ночі доброї, — почав Желібор. — Боюся, в нас мало часу, але треба дещо прояснити, якщо ваша ласка.

— Та чого ж, — цвиркнув Златан. — У нас часу предостатньо, пане суддя. Ми ж тут відпочиваємо вашими стараннями.

— Хто привіз вас сюди? — спитав світлий очільник.

— Дворжак і його посіпаки, — відповіла Варта, відчуваючи тиск суддівської сили.

— Чи бачили ви кровопивць?

— Так, ми тісно поспілкувалися, — Златан підняв свою понівечену руку.

— Алан правду казав! — на мить суддя втратив сувору зосередженість. — Зрозуміло, що ця раптова підтримка не могла бути безкорисливою… — вочевидь, він згадував щось своє. — Дворжак сподівався, що мій від’їзд у справах дасть йому більше волі… Але кровопивці! Ні. Ні, це вже за межею добра і зла. Неможливо… Ви розкажете мені все детально. Нам треба скласти обвинувачення. І звіт про ваші «пригоди»…

— Ви хочете сказати — обвинувачення проти Дворжака? — Златан звів ліву брову.

— Так, а проти кого ж? — шарпнувся суддя.

— Ще скажіть, що не ведете справ із ним…

— Пітьмавий, — страшним голосом відказав Желібор, — нехай я буду тричі проклятий, якщо хоча б подумки вирішу стати на бік тих, хто продає чаклунську кров… тьху! — остаточно розгубивши останки пафосу, суддя сплюнув собі під ноги. — Фракцію розпустять. Усіх причетних звільнять. Я доб’юся цього. Навіть якщо занапащу свою роботу. А вони — вони-и більше не зможуть посягати на правління. Усе, геть звідси. Я виведу вас.

Златан дивився на суддю з недовірою. І не робив ані кроку.

— Зачекайте, Желіборе. А з якої причини мені вам вірити? — гмикнув він. — Можливо, ви граєте разом із викрадачами та фракцією, а зараз, коли запахло смаленим, вирішили врятуватися, замиливши нам очі. Ваш син зустрічався з темною алхімеєю. Її викрали. Хіба не гарний метод без шуму прибрати перешкоду зі шляху перспективного світляка?

— Типова філософія пітьмавих, — відповів Желібор, повертаючи собі стоїчний спокій. — Я вмію поважати чужий вибір і ніколи б не опустився до того, щоби шкодити Алановій подрузі. Що ж до фракції, то я мав підозри, що Дворжак та його посіпаки зайняті чимось за моєю спиною. Проте нові обов’язки не давали часу зануритись у їхні справи… Чи ми будемо йти, чи говоритимемо далі, доки хтось іще сюди дістанеться?

— А на суддівських очах хтось ризикне підняти на нас павутину? — з викликом спитав Златан.

У погляді Желібора заіскрилася злість.

— Ви не знаєте, на що вони здатні. І я, як бачите, теж не знав повною мірою. Коли мені запропонували взяти на себе посаду судді, ми умовилися, що я займатимуся міжнародним представництвом, а справи місцеві покину на Дворжака — як завжди робили судді, заклопотані постійними роз’їздами. Але тепер цей маскарад закінчиться. Я працюватиму разом із вами. Ходімо, пітьмаві Вартові.

Він незграбно поправив плащ, повернувся до дверей, і…

Варта інстинктивно відступила вбік. Їй здалося, що наростає щось — на споді світу, там, де ховалися павутина й тіні кровопивць. Довга-довга секунда не дала часу на рухи чи рішення. Але дозволила побачити жаский спалах, який шурхнув між пальців фігури на порозі — пройшов крізь щити, тоді крізь груди судді Желібора — і вирвався з його спини. Розносяч запах паленого, спалах врізався в підлогу. Порснула кров.

Чеський суддя впав на чорну, випалену атакою долівку, і його сповнені праведного вогню очі застигли нерухомо, відбиваючи мляве світло лампи.

На порозі стояв угорський суддя. У руці він стискав тайнопис, на якому кривавими літерами проступали слова Варти.

— Корисна річ — оці папірці, Тарновецька! А тепер до справ, — Берток захряснув двері, сховав тайнопис до кишені плаща і переступив через труп судді Желібора.

* * *

Варта застигла від шоку. Златан блимнув на неї застережно і першим зробив крок до угорського судді, мовби не хотів дати тому наблизитись до чаклунки.

— Дядьку, поясніть, що ви робите, — стримано попросив чех.

— Розбираюся зі світлячим кодлом… Оце вони з тебе познущалися, паскудники, — Берток подивився уважно на Златанові руки. Варту прошив здогад: угорець оцінював, чи зможе онук судді чинити йому опір.

— Я наполягаю на поясненнях.

Аура судді розросталася й заповнювала собою все довкола.

— Я тобі вже все пояснював, Златане, — скривив губи Берток. — Світлий суддя довго не проживе — пам’ятаєш?

— Він — законний суддя.

— Він — світляк. Передусім.

— Навіщо ви зробили це, дядьку?

— Я? Ні-і. У нас є кілька варіантів, але в жодному з них це не я. Слухай уважно. Часу не так багато. Варіант перший: твоя люба подруга втопила артефакт — я чув, що це трапилося вчора вночі, ти розчарувався в можливості стати Вартовим, тож вирішив повернути собі посаду судді, поки є шанс.

— Я буду заперечувати такий варіант, — лице Златана зблідло, але він нап’яв на нього захисну іронію. — Нас, бачте, викрали й замкнули тут.

— А в мене є всі підстави думати, що вас закрили тут правомірно. Адже кандидатка на посаду Вартової втопила безцінний артефакт. До того ж пан суддя Желібор сам прийшов сюди на ваше прохання через тайнопис. Де й потрапив тобі в руки.

— Ви бачите, в якому стані мої руки, — Златан посміхнувся ширше. — Але гаразд. Який тоді другий варіант?

— Вельми простий. Оскільки Желібор славився своєю неприхильністю до темних, він скористався вашою вразливістю і покінчив із Тарновецькою. А ти, Златеку, помстився йому. Твоєї злості стане на те, щоби знищити кого завгодно, якщо хтось простягне павутину до Тарновецької, так?

— Краще вам цього не перевіряти, — Златан опустив голову, і з‑під завитків лискучого волосся на угорського суддю подивилися дві вуглини очей.

— Я не хотів би. Тому придумав і третій варіант, який — маю тверду певність — влаштує нас усіх.

Безтурботність у Бертоковому голосі лякала Варту понад усе. Мовби все це гра. Мовби то не труп лежить у судді за спиною. Мовби зараз хтось зайде до кімнати і скаже припинити гру.

Угорець вів далі:

— Смерть судді Желібора — на руках кровопивць, яких він вистежував зі своїми добрими поплічниками з чеської фракції. На щастя, вони знищили всіх потвор, і тутешній чаклунській спільноті відтепер ніхто не загрожує. Проте у зв’язку з такою жахливою передчасною втратою і з тим, що другий артефакт утоплено у Влтаві нашою чарівною Тарновецькою, Златан Богумін прийняв пропозицію обійняти посаду чеського судді, на якій був затверджений більшістю голосів. Фракція згодна зробити тобі такий подарунок за певну дозу мовчання. Про це вже домовлено.

— Ви не зробите цього зі мною, — процідив крізь зуби Златан.

— Звісно. Ти сам усе зробиш. Інакше ми повернемося до варіанта номер два. Так, Тарновецька? — він посміхнувся до Варти.

— На біса? — спитала вона сторопіло, витісняючи з думок те, що варіант номер два передбачає її негайне вбивство. — Златан на посаді Вартового зможе зробити багато корисного.

— Під твоїми підборами? Ну-ну, Тарновецька. Поговори мені тут. Я заплющував очі під час Гри на ваші порушення, щоби ви принесли темним більшість, — і ви зробили це, браво! А скільки ти, племіннику, просив мене про допомогу в Грі? Я допомагав. Ішов на ризик, а допомагав. Тому зараз твій час виконати обіцянку. Я хочу скористатися своїм правом на твою безумовну поміч зараз. Тікати нікуди, Златеку, скільки б ти на мене не дивився.

— Без Вартових виборів не буде, — втрутилась Варта.

— Все буде, все. Адже…

— Заткнися, Бертоку, — Златан утратив холоднокровний спокій і визвірився на суддю.

Варта відчула поколювання на шкірі від спалаху сили, який хоч і стриманий путами, визрів довкола чеха.

— То ти не розповів їй? — гмикнув угорець. — Про твій план віддати свою посаду Вартового синові Меделіни Богумінової, якщо ти…

— Заткнися, Бертоку.

— Ні, Бертоку, продовжуй, — попросила Варта вимогливо.

— Сила Вартових зазвичай іде по одній гілці роду, — з дивним вдоволенням повідомив угорець. — Але в разі трагедій до неї можуть спробувати долучити когось із близької родини. Найкраще підходять…

— …позашлюбні діти, — чаклунка згадала недавню розмову зі Златаном.

— Таки тямуща Тарновецька. Молодчинка! Отож, Златан може сміливо ставати суддею, а тобі в напарники ми виділимо ще одного сина Меделіни Богумінової. Не бійся, він нічим не гірший, — хвацький тон судді звучав так гротескно, коли позаду лежав труп Желібора, що чаклунка ледь стримувала лють.

— І хто цей таємничий маг? — тремтячи, спитала вона.

Златан важко підвів погляд на чаклунку і посміхнувся, як перед розстрілом.

— Амброз. Мій молодший брат — Амброз.

* * *

Коли пута впали, Вартині руки заніміли на кілька секунд, а потім почали озиватися поколюванням. Вона судомно стиснула павутину, але виснаження останніх двох діб давалося взнаки — сила не слухалась. А якби слухалась…

Чаклунка спідлоба глянула на суддю Бертока. Їй шалено хотілося прибити його поглядом. Але угорець навіть не дивився в її бік. Його увага була сконцентрована на Златанові, котрий щойно погодився виконати свою обіцянку. Вона зобов’язувала його заступити на посаду чеського судді, відмовитися від статусу Вартового, а також віддати свій голос на виборах за угорця. Дівчина розуміла, що останнє і є основним бажанням Бертока.

— Отже, тепер, за вашою легендою, Желібора вбили кровопивці, — просипів Златан. — А кровопивць — чеські правлінці. Які доблесні вояки. Ви з ними вже домовилися? Хто кому доплатив?

— Це не так важливо. Просто вони дізналися, що ви надто зацікавлені в їхній справі, тож довелося швидко щось вирішувати. Фракція хоче, щоби ви не лізли куди не слід, а поза тим — ніхто не бажає вам зла. А тепер їдьмо. Нам треба поспілкуватися про справи насущні. Тут приберуть.

— Пане суддя, прошу вашого вибачення, — процідив крізь зуби чех. — Я провів захопливий час у полоні в кровопивць, мене ледь не закатували до смерті, тож я жахливо хочу возз’єднатися зі своєю подушкою. А потім мушу потрапити до лікарні, щоб мої пальці зібрали докупи й переконалися, що діра в животі не загрожує близьким кінцем життя. Дія відьомського зілля не безкінечна, як і моя здатність до самозцілення.

— Полон у кровопивць, потім полон у чехів? Утрачаєш хватку, Богуміне, — зауважив суддя Берток, і його погляд ковзнув у бік Варти. — Я наполегливо пораджу вам, Тарновецька, згадати, куди ви поділи другий артефакт.

Дівчина не відповіла.

— Ходімо вже, — не озираючись, сказав їй чех і поплентався до виходу з кімнати, яка стала могилою для судді Желібора і всіх Златанових планів на майбутнє.

* * *

— Я знав про нього з дитинства, — Златан почав розповідь, обережно добираючи слова. — Графиня розповіла, хоча сама вона люто ненавиділа Амброза і вважала плямою на імені роду. Та для мене це було безцінно — мати когось такого близького по крові! Не знаю, що думала Меделіна, але, мабуть, усвідомлювала після батькової загибелі, що на мене теж чекає такий кінець. І їй хотілося мати ще когось. Справжнього. Того, хто залишиться на цьому світі трохи довше.

— Ти справжній, — заперечила Варта, стираючи з магової руки засохлу кров. Він морщився, поранена рука здригалась. — Але чому це в такій таємниці?

— А ти як думаєш? Позашлюбні діти — не ті, про кого кричать на кожному кроці. Знали лише кілька родичів. Амброза віддали в гарну сім’ю… З якої він потім ушився, але це вже інша історія.

— Трясця… — дівчина опустила вологу й рожеву від крові серветку в миску з водою, а тоді відкинулася назад і дозволила дивану оточити її примарним спокоєм. — Твоя сімейка — той іще подарунок. А тепер саме час сказати: «У мене все продумано. Я знаю, що робити».

— Якщо Амброз мене не вб’є, то вам доведеться‑таки пройти той ритуал. А мені — стати суддею. Обіцянка безумовної допомоги зобов’язує. Якщо я її порушу, це зле скінчиться.

— Дай угадаю: смертельно для тебе?

— Неодмінно. І, мабуть, для тебе. Бачила ж Бертока сьогодні. Він ні миті не сумнівався, перш ніж убити Желібора.

— То це кінець гри?

— Хто сказав? — Златан обережно торкнувся її долоні неушкодженою правою рукою, але Варта відсмикнула пальці: їй усе ще не хотілося, щоб чех наближався, коли цього можна уникнути. Хоча бажання знищити Златана поки що не озивалося, чаклунці не хотілося розбудити його.

— Не забудь зв’язатися з Прірвою. Вона, мабуть, уже з’їла себе через твою відсутність, — відповіла дівчина, спостерігаючи за тим, як змінюється обличчя Златана.

— Не тільки я майстер недомовок, так?

— Вона прийшла до мене, коли ти зник…

Варта пригадала ту довгу розмову на кухні, коли слабка чаклунка сиділа навпроти неї, сьорбала чай і розповідала, що її вміння — поглинати силу. А оскільки у фіналі Гри Златанові дісталося набагато більше, ніж він міг витримати, Прірва забирала енергію в нього. Щоденно — процес був довгим і не дуже приємним. Та якщо уникати його, можна дійти до незворотного зриву. А позаяк їм обом іще загрожували зриви через активацію сил Вартових, то Златанові геть не солодко жилося під тиском подвійної загрози.

— Зараз усе вже краще, — просипів він знічено. — Мене незле виснажили останні пригоди. Тож хоч якийсь позитив у цьому всьому.

— Якби ти розповів мені раніше…

— Уже не вийде. Я не хотів, аби ти думала, що твій вчинок у фіналі Гри приніс мені неприємні наслідки.

— Настільки неприємні, що ти розглядав варіант зі своєю смертю?

— Так, — Златан кивнув. — Розумієш, мене переповнювала сила, тіло не могло її прийняти. До всього, і зненацька пробуджена сила Вартового — дві проблеми за раз. Я не був певен, чи зможу виборсатися.

— То тепер проблема лише одна?

— Так. Та я не каюся: після приїзду сюди справді говорив з Амброзом, щоби він спробував себе на мою позицію. Пообіцяв натомість розібратися зі зникненнями. У випадку, якби ці зриви не минулись і я б не мав шансів на одужання…

— Вони минулись. Проте наступного разу я хочу знати про це, навіть якщо… Коротко кажучи, годі вже помирати таємно від мене.

— Гаразд. А я хочу попросити тебе скласти клятву Вартової разом із моїм братом. Якщо того вимагатиме ситуація.

— Ще чого, — рішуче відповіла дівчина, силкуючись усміхнутися. — Уже забув, що вогонь древніх спалить нас, якщо ми не пройдемо ритуалу посвяти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

Найкраща схованка

— Тепер Варта знає твою історію, Амброжеку, — з порога повідомив Златан. — Привіт, Алю. Як сестра?

Квартира алхіміків зустріла темним коридором і тишею. Алебарда запропонував зустрітися тут, бо його сім’я рвонула кудись із міста, залишивши старшого сина вдома на випадок термінових замовлень.

— Привіт, загублені, — алхімік балансував тонким шматком крейди на вказівному пальці. — Сестри в нормі. Усі. А що Вартка знає?

— Я знаю, що вона знає, — випередив Амброз. — Мою сімейну сагу.

— Люблю сімейні саги, моя улюблена — про Форсайтів, — докинув Аль. — От же ж!.. — крейда зірвалася з його пальця і вдарилась об паркет, розколовшись на дві половинки.

— Ну, якщо правда те, що Златек розповів мені про їхні пригоди за останні дні, книжкові історії відпочивають, — спохмурнів Амброз. — У лікарні не офігіли від стану твоїх пальців?

— Радше їх здивувало, що я не прийшов одразу, як отримав травму, — Златан весело поворушив кінчиками пальців, які визирали з‑під фіксаційної пов’язки. — Допитували, як це сталося. Та головне, в лікарні все це зібрали в подобу анатомічно правильної конструкції, тому є шанси, що я ще зможу згинати всі пальці! — хлопець роззирнувся у вітальні і вмостився на диванчику під стіною. — А де Лукаш?

— Удома. Батько йому влаштує по тридцять перше число…

— Шкода. Маю з ним нез’ясовані питання. Як і з тобою, Амброзе, — у голосі Златана не було погрози, проте Варта чітко відчула, як напруга спалахує.

— Алю, можеш нам якогось чаю принести чи що? — похмуро попросив темний глава.

— Слухаюся, генерале, — Алебарда витер білі від крейди пальці об свою темну футболку, розгублено подивився на плями на ній і пішов до дверей.

— Берток убив Желібора, — сказав Златан, щойно алхімік покинув їх наодинці. — І використав мою обіцянку безумовної допомоги, тому тепер я обійму посаду чеського судді. А ти станеш Вартовим.

Варта вже звикла, що Амброз спочатку діє, а потім говорить, але зараз він опинився перед ними зі Златаном так швидко, ніби сам був одним із тіньових кровопивць.

— Твої справи з Бертоком мене не гребуть, — процідив він крізь зуби, простягаючи руку до Златанового коміра.

— Я згодом придумаю щось. Можливість діяти іменем суду допоможе… — почав той похмуро, відсторонивши Амброзову руку.

— Утопися. Уже від імені суду заливати почав!

— Я тебе раз у житті прошу про щось серйозне.

— Якби я днями не врятував твою задницю, ти б уже ні про що не просив.

— Це була твоя справа. Твоя. А я вписався в неї, бо ти — мій єдиний брат.

— Ага. Брат — у моменти, коли тобі треба мати брата.

— Припиніть обидва! — втрутилася Варта і втиснулась між магами. — Амброзе, не ображайся, та я й сама не надто палаю бажанням пов’язувати з тобою роботу мого життя. Але нам треба співпрацювати. Коли виведемо на світло справу кровопивць…

— Ага. Чудовий план, — Амброз відхитнувся й майже впав на стілець. — От тільки їх обох знищили, кровопивць. Я ж був там. Поки всі пішли по полонених. Приїхали правлінці — встиг лише сховатися під зірваною тінню. Вони пробили дах, щоб усередину сягнуло сонце, і… і по всьому.

— Я чув про це, — скрипнув зубами Златан. — Що ж, формально фракція дійсно розправилася з викрадачами. Які молодці! Нам тепер треба дізнатись, як і чому Желібор прийшов до нас… Якщо доведемо, що він рвався допомогти, Берток не зможе зіпхнути на нас його смерть.

— Щоб довести це, треба ще довести, що вас викрали й силоміць утримували чеські правлінці. Яка там була версія Бертока? Що Вартка втопила артефакт і вони вирішили розбиратися з цим, а поки потримати вас для профілактики під охороною?

— Так, — Варта усміхнулась. — Тільки я не втопила його.

* * *

— Думаю, вони перевернули тут кожен камінець, — зауважив Амброз, повзаючи на колінах по траві. Він злісно хихотів, коли зачаровував охоронців на території Вишеграду, які не хотіли при світлі дня дозволити підозрілій компанії перелізти через перила, де висів красномовний знак, що це забороняв. Але магія швидко зламала заборону. Тепер Варта зі Златаном, главою празьких темних і главою алхіміків навкарачках досліджували траву довкола тунелю.

— Він був біля цієї каменюки, — відповіла чаклунка, обмацуючи руками валун і землю довкола, — коли ми востаннє бачилися.

— Коли ми востаннє бачилися з кровопивцями, вони були ще живі й смертоносні, — зіронізував Златан. — Але все змінюється надто швидко останніми днями.

— Слу, Вартко, — Амброз застогнав, випростуючись, — а може, його якось знесло‑таки в річку?

— Через паркан і дві смуги дороги?.. Сплюнь тричі, — прошипіла чаклунка.

— Навіщо це?

— Стародавня українська традиція виганяти бісів із лівого плеча.

— Гадаю, кровопивська тінь без зв’язку з власником рано чи пізно втратить свої властивості, — з виглядом експерта зауважив Златан, відгортаючи траву руками.

Варта подумала, що його дизайнерська жилетка, яку чех одразу купив навзамін втраченій, не дуже личить до того, щоб отак рачкувати у траві.

— Ага, втратить, — пробубонів Амброз, — років через сто. Прийдеш тоді пошукати, пане суддя?

Златан важко видихнув і спідлоба зиркнув на брата:

— Прийду. А ти подивишся.

Варта не помітила, коли це сталося, та щойно незрима сила шугнула повз неї, Амброза відтіснило до сітки, яка відмежовувала схил від дороги.

Глава темних обтрусив руки від землі і розсміявся:

— Налякати мене так думаєш? Не дочекаєшся, Богумінисько.

Не встигла Варта подумати, що раніше не помічала, наскільки ці двоє схожі, як атака у відповідь блимнула тепер у бік Златана, проте тільки клацнула об його щити, які тут же нагадали про себе золотим спалахом. Чех посміхнувся.

— Так, пане глава? У вас є що додати?

Алебарда, котрий не втручався в розмову, підвівся і замислено подивився на свої руки, а тоді повідомив:

— Здається, знайшов.

* * *

Кинджал при світлі дня здавався ще розкішнішим. Його цілковито непрактичне руків’я поблискувало каменюками, вартість яких — навіть приблизна — викликала у Варти підозри, що вони можуть щонайменше років десять підтримувати фонди Конгломерату. Коли вона взяла ритуальну зброю в руки, то відчула, що нізащо не хоче випускати. Ніби кинджал є продовженням її тіла, як павутина.

Варта, Амброз і Златан разом схилилися над артефактом. Тінь кровопивці Алебарда взяв собі й роздивлявся мереживне плетиво проти сонця, ніби вже вираховував, чи можна створити таке саме штучно за допомогою алхімії.

— То де ми його заникаємо тепер? — першим порушив тишу Амброз.

— Буде в мене, — вирішила Варта і міцніше схопила руків’я.

— Гаразд, — видихнув глава темних і звично посміхнувся: — Алю, з мене віддяка за порятунок нашого Конгломерату і Богумінових планів на майбутнє.

— О, щастить, — алхімікові щоки зашарілися. — Якщо ти мені платитимеш, як Графиня за свої рукавички, то скоро я таки куплю собі електромобіль.

— Що за магічні рукавички? Бо я не в курсі, — зацікавився Златан.

— Для саду. Вона там якусь чародійну труйку вирощує. Руки береже, — пояснив Алебарда, витираючи руки від землі й травинок.

— Графиня? — іронічна усмішка сіпнула Златанові губи. — Оця велика пані, яка вважає себе щонайменше уособленням королеви Вікторії? Я в неї жив у дитинстві кілька місяців… Та вона гидує навіть серветку з підлоги підняти чи торкнутися брудного посуду, а ви кажете — в саду. У житті не повірю!

— Мені платять — я роблю, — флегматично відповів Алебарда і знизав плечима.

— Пропоную вибиратися звідси, — втрутився Златан. — Мені ще треба встигнути до Лукаша перед засіданням суддів. І я хочу, щоби ви з Амброзом зустрілися з сином Желібора. Він нам потрібен.

— Знущаєшся? — озвалася чаклунка. — Він — світляк, який щойно втратив батька. А тут ти — й новий суддя. Провокативно, хай би що белькотів Берток.

— Саме тому я з вами не піду, — Златан простягнув руку, щоб відгорнути неслухняні пасма з Вартиного лиця, але спинив себе.

— Я бачу ваші амури! — невдоволено кинув Амброз.

— То не заздри, — здвигнув бровами чех і швидко пішов угору крутим схилом, пригинаючись зовсім близько до трави.

— Дивись із охорони чари зніми! — кинув йому навздогін глава темних. — Бо ще забудеш із цієї радості, виродку суддівський…

* * *

— Зараз поганий час для візиту, — з порога заявив Алан, чиє біляве волосся ще більше виділялося на тлі чорного, траурного костюма. — Та якщо ви прийшли, то смію підозрювати, що маєте важливішу справу, ніж висловлення співчуття, яким не надто страждаєте у звичний час.

— Саме так, — Варта подивилась на главу світлих, примушуючи себе абстрагуватися від того, що його батька вбили, бо той прийшов на допомогу темним Вартовим.

— Я не запрошуватиму вас у дім, як розумієте, — відповів Алан, сторожко зиркаючи через плече. — Берто, злізь зі сходів! — прикрикнув він на когось, проте надто пізно — гупання і дитячий плач змішалися десь за спиною світляка, і той швидко зник у коридорі.

До дверей підбігло кілька дітей — малі й біляві, всі в чорному, вони вирячилися на гостей чіпкими темними очима, а тоді коротко підстрижений хлопчак заволав, як сирена:

— Ма-ам, Алан привів пітьмаків!

— Ага-а! — Амброз, вочевидь, скористався нагодою подражнити малих світлих і зробив страшне обличчя. — І я вас усіх нашаткую на сала-ат!

Аж тут діти сипонули назад у дім, і в дверях знову з’явився Алан, тримаючи на руках Берту, яка прикладала пальці до чола й безутішно заливала соплями комір братової сорочки.

— Зачекайте мене в кав’ярні внизу вулиці, — суворо відказав глава світлих. — Інакше мої брати й сестри здіймуть стільки галасу, що вся родина вирішить подивитися на темних гостей. Вам не сподобається.

Варта кивнула і поволокла за собою Амброза, котрий уже тягнув пальці до Берти, мовби хотів тицьнути її в ніс.

* * *

— Дозвольте одразу зауважити: я не думаю, що ви з іншим Вартовим убили мого батька, — сказав Алан, щойно приєднався до Варти й Амброза у вказаній ним же кав’ярні на розі двох вузьких вулиць, на лівому боці яких піднімалися мури й вилася зелень.

— Слава вищим, — закотила очі дівчина. — Тоді нам буде легше спілкуватися.

— Я свідомий того, на що здатні ваші родичі, темна Аґато. Проте немає нікого лише з добрим чи злим боком.

— Зазвичай я чую від вашої братії інші речі. Через те, що нам не пощастило підсилювати темні емоції людей.

— Тоді я хотів би пояснити свою думку, — Алан сплів пальці і зиркнув на Варту. Його чорні очі змушували ніяковіти, мовби погляд алхіміка надто прискіпливий та недобрий. — Світлі і темні різні. Скільки б не говорили про рівність чи толерантність. Тож намагання вдавати, що ти однаково ставишся до своїх побратимів і до тих, хто на іншому боці, — це почасти лицемірство. Натомість спроба зрозуміти тих, хто дивиться… ні, тих, хто відчуває й осмислює цей світ по-іншому, — варта похвали. Навіть спроба просто прийняти це. Я знаю про твої зриви — ти знаєш про мої світляцькі закиди, — в Аланових очах майнула іронія, й він зиркнув на незвично мовчазного Амброза. — Ми — не однакові… А тепер — ваша справа.

— Так. Мені потрібна твоя допомога, — Варта подалася вперед, не зводячи очей з Аланового лиця. — Твій батько прийшов урятувати нас, коли чеська фракція ув’язнила мене й Златана. І його вбили…

— Мені це відомо, — Алан схопився руками за стільницю, відхилився назад і шумно втягнув повітря. — Його загибель — моя вина.

— Поясни, — просипів Амброз. — Тільки зі стільця не впади.

— Коли ми знайшли полонених, усі вони були непритомні. Вочевидь, упирі накачували їх чимось, щоби тримати в несвідомому стані. Але, повернувшись на склади, ми застали там лише Амброза. На місці злочину я знайшов закривавлений тайнопис.

— Це Златанів, — здогадалася Варта. — Він мені писав із полону.

— Кров наступного дня зникла — і проступили слова.

— Наше прохання про допомогу.

— Правда, — кивнув алхімік. — А я тоді поїхав із Кузою до лікарні. І переказав батькові все, про що дізнався. Я спробував пояснити, що відбувається в місті. Та він був такий засмиканий, упевнений, ніби то ми з пітьмавими знову щось не поділили і скоро все вгамується. Адже багато всього було. Але до чого я веду…

— Твій батько вирішив перевірити слова з тайнопису, — закінчила Варта. — І тоді прийшов до нас.

— Просто скажіть, хто це зробив, — довкола Алана розсипалися небезпечні іскри, невидимі людському окові, але від цього не менш гострі й крижані. — У моїй сім’ї не вірять, що це зробили міфічні кровопивці. Та, чесно кажучи, і в кровопивць не дуже вірять.

— Тайнопис у тебе?

— Так. Я вірю, що він іще зможе стати доказом проти вбивці.

— Чи проти Вартки й Златека, — похмуро кинув Амброз.

— Саме тому він у мене, — смикнувся Алан, — а не в когось із суддів. Я завдячую вам порятунком Кузи. Не люблю залишатися в боргу перед пітьмавими. Але натомість хочу знати ім’я.

— Його захищає недоторканність судді.

— Я й так це підозрював. Продовжуйте.

— Угорець. Берток.

— Пітьмак… — несподівано злісно видушив глава світлих, і іскри на його руках почали розповзатися стільницею, сковуючи її кригою. — Пітьмавий… виродок…

— Алане, тримай себе в руках, — Амброз підхопився зі стільця, перехилився через стіл і обома ручищами стиснув плечі світлого. — Тихо будь. Бо інакше я тебе втихомирю. Твого батька не повернеш. А ми мусимо діяти мудро.

Кілька секунд їхні аури розбухали, як тісто на дріжджах, а тоді водночас згасли.

— Дякую за нагадування, Бурштине. Та я знаю, де мої межі, — Алан скинув руки темного зі своїх плечей і відсунувся на стільці подалі від них обох. — Чи є шанси довести провину Бертока законно?

— Ми працюємо над цим, — запевнила Варта, хоча й розуміла, що то гучно сказано. — Поки що зберігай тайнопис у себе і не роби дурниць.

— Розраховуйте на мою підтримку, — запевнив світлий глава. — А зараз прошу мені вибачити, але маю повернутися додому — родина бажає провести трохи часу разом у цей непростий для нас момент. Завітав наш далекий родич, який претендує на пост глави — не можу залишити його без уваги.

— Усе ок. Давай пройдуся з тобою, — Амброз підвівся й кивнув Варті.

— Алане, — покликала чаклунка, пригадавши ще одне питання, яке муляло їй, відтоді як вона приїхала до Праги. — Я тут влізла в проблеми з вашими алхіміками…

— З Даною, я знаю, — відповів світлий. — Я говорив із нею про це, коли Бурштин розповів мені про «священне серце» та про витівку з тінню твого супутника. Ти наче вважала мого батька тим, хто за цим стоїть? — темні очі блиснули холодом.

— Він доволі відверто погрожував нам зі Златаном, — відрізала Варта. — Але тепер я певна, що то не твій батько.

— Звісно, не він, — гмикнув Алан. — І будьте певні, що й не Дана. Вона горда, як і всі алхіміки. Вона хотіла твоїх вибачень, Варто, але життя… Навіть не говори такої дурниці вголос. Якщо маєш повагу до будь‑кого зі світлого боку. Моє шанування.

Чаклунка простежила, як празькі глави зникли за дверима, й замислилася. Думки наповзали, як павуки: це вона через тайнопис дала підказку Бертокові. Підказку, яка вартувала світлому судді життя, а Златанові — майбутнього.

— Привіт, Душанко, — прошепотіла чаклунка в слухавку: по той бік щось подзвонювало — здавалося, відьма чи то била чашки, чи то дуже шумно складала їх. — Вибач, не знайшла часу зв’язатися з тобою і подякувати за порятунок із Вогнем Джульєтти. Та мене зараз цікавить записка на тайнописі. Ти отримала її?

— Так, — неуважно озвалася відьма. — Я передала твої слова судді угорському. Чи він допоміг?

— У певному сенсі. Тільки надалі не роби цього й остерігайся угорця. Він — небезпечний.

— О, я також, — у словах відьми не було ні краплі іронії. — А два інші дари шабашу? Вже придалися тобі?

— Ні. Але я планую надіти каблучку до якогось прийому, коли… — Варта не договорила, бо шалений здогад раптом перебив усі думки. — Душе, слухай: ви казали, що це обручка Меделіни Богумінової. Що вона віддала її, бо хотіла дитину, і відьми допомогли… Вона хотіла дитину не від свого чоловіка, правда? І в неї народилася дитина! Дитина, яку вона жадала вберегти від усього і тому… Стій. Стій. Я передзвоню. Тільки не йди нікуди!

Варта схопилася зі стільця й під здивованим поглядом баристи заходилася намотувати кола порожнім залом кав’ярні, складаючи подумки всі пазли.

Обручка як плата. Обручка, яка має відкривати щось, — ключ без замка, як казала Графиня. Дорогий подарунок. Робота середньоазійця.

І друга робота середньоазійця. Та, яку так ревно обороняли алхіміки і прагнули повернути собі відьми. Бо знали, що по неї прийдуть.

А поєднує їх Меделіна Богумінова, яка хотіла, щоб у неї залишилася хоч одна жива дитина. Яка не хотіла, щоби прокляття Вартових тяжіло над її сім’єю, але не могла його зняти… Тому вирішила зробити так, аби друга дитина — Амброз — не мала жодного шансу пройти ритуал захисників.

«Вона викрала артефакт».

Викрала і сховала. Там, де ніхто не знайшов би.

Варта ледь не випустила з рук телефон, поки шукала потрібний номер.

— Златане! — чаклунка розсміялась, почувши його голос, такий стриманий — мабуть, чех був на засіданні. — Златане, просто вдавай, ніби нічого не сталося, якщо довкола тебе ці правлінські паскуди. Але краще сядь. Я… я знаю, де артефакт. Справжній артефакт. Той, який викрала Меделіна!

* * *

— Є правила, дуже нехороша темна, яких треба дотримуватися, — пробубонів Златан, чаклуючи з краваткою біля дзеркала. — Навіть якщо вони йдуть усупереч твоїм планам.

— Жахлива краватка — одне з таких правил?

— Якщо дізнаєшся, скільки вона коштує, то поглянеш на неї по-новому. І взагалі: що це ти говориш до виконувача обов’язків чеського судді? — маг слабко всміхнувся.

— Оце вас на рольові ігри потягнуло, Богуміне? — зіронізувала дівчина у відповідь. — Мене не полишає відчуття, що суддівськими посадами кидаються, як гарячою картоплею.

Вона скосила погляд у дзеркало і вставила у волосся ще одну шпильку, щоб заколоти хвилясті пасма праворуч над вухом і позбавити їх шансу впасти на обличчя. Хоча Варта розуміла, що сьогодні вся увага буде прикута до Златана. Адже саме він складатиме обітницю судді.

— Це не так, — заперечив той. — Зазвичай судді не залишають своїх посад десятиліттями. Проте цей рік урожайний на зміни влади.

— Десятиліття — звучить солідно, — кивнула дівчина. — Зможеш знову найняти Мірека водієм. Він прикольний. А в тебе буде по одній страшній краватці на кожен день тижня? А я зможу спілкуватися з тобою чи тепер спершу треба буде подавати письмову заяву твоїй секретарці? О боги, я вже уявляю цю секретарку… — дівчина закотила очі й подивилась на друга, сподіваючись, що він хоч трохи збадьориться.

Златан закінчив війну з краваткою і критично зиркнув на своє віддзеркалення.

— Годі вже стібатися. Правила є правила: у фракції завжди має бути суддя. Тому так, Тарновецька, чекатиму від вас письмової заяви про плани на завтра. На випадок, якщо будете мені потрібні для спільного ланчу.

— Не дочекаєтеся, Богуміне. Завтра я одразу ж навідаюсь до відьом. Хочу піти вдень, бо зборище ближче до ночі. А що менше глядачів, то краще. Артефакт у них — я певна. Навіть якщо зіллєварки не знають про це.

— Чудово. Якщо твій здогад підтвердиться, тоді ми залишимось у виграші. Але спершу допоможи мені пережити цей вечір.

— І будь‑який інший, — запевнила Варта й рвучко стиснула його долоню, зиркаючи над Златановим плечем у дзеркало.

Маг здвигнув бровами: то був перший невимушений дотик після того, як Варта продала свої почуття відьмам. Проте він не додав нічого, й дівчина промовчала. Вона почувалася дивно цими днями: мовби дивилася на друга крізь затуманене скло, де тягуче бажання зробити крок до нього розбивалось об прагнення втекти.

…Потім вона повторювала собі ті слова — що допомагатиме йому — весь вечір, спостерігаючи віддалік за тим, як у колі суддів Златан повторював пафосні фрази про те, що він ревно захищатиме Конгломерат і з честю представлятиме свою фракцію. Правлінці на задніх рядах шепотілися, не надто захоплені церемонією. Варта почула щонайменше три зауваги про Златанів молодий вік, хтось озвався про наглу смерть Желібора, але його зацитькали. Пан Юліуш, один із поляків, надмірно голосно поцікавився, до чого ж була вся та катавасія з Вартовими, якщо тепер намагаються проштовхнути вагон підозрілих змін, та ще й одразу під вибори.

Вечір закінчився пишним фуршетом. Нового суддю вітали — хто щиро, хто награно. Але ніхто не проминув нагоди потиснути йому руку і сказати кілька слів. Вона піймала погляд Златана, оточеного кількома поляками, й усміхнулася, підіймаючи келих. Чех кивнув у відповідь і повернувся до розмови. Варта швидко цокнулася з кимось під тост за нового суддю, опустила келих на тацю офіціанта, який збирав посуд, і попрямувала до виходу, розтираючи пальцем перстень Меделіни, що наліз їй лише на мізинець.

* * *

— Мені потрібна скринька, яку дала вам на зберігання Меделіна Богумінова, — повідомила Варта після того, як відьми провели її до глави шабашу. Вона відмовилася від чаю, яким завжди частували власниці квартири: Душанка недвозначно прохопилася, що туди підмішують зілля, а воно хай трохи, але робить гостей більш схильними до перемовин і послуху. Чаклунка ж не була налаштована на туманні розмови й умови шабашу.

Удень у відьомській квартирі для зборів стояла задуха, а через жовті й помаранчеві штори в кімнатах усе здавалося залитим надто яскравим світлом. Глава шабашу, яка мовби весь день лише й робила, що сиділа у великій кімнаті й пила чай, зустріла Варту кривою посмішкою:

— А чи це не та темна чаклунка, котра мала таку яскраву любов?

— Саме та, — відповіла дівчина, смикаючи плечима. — Тепер мова не про мої почуття. Чи вам відомо, що всередині скриньки Меделіни?

Стара відьма сьорбнула.

— Те, що належить її власникам.

— Власниця мертва. Там — річ Вартових. Я допомогла викрадачці, щоби ви повернули ту річ, і ледь не поплатилася за це життям. Я маю ключ. Ви повинні віддати скриньку мені.

— Ми нічого не повинні, дівчинко… Душе, — покликала стара відьма. — Оця чаклунка каже, що їй треба нашого скарбу. Хоч і отримала три дари.

Душанка випливла з‑за дверей із глиняним чайничком і поставила його біля Варти на високу тумбу.

— Вартова, — прошелестіла відьма застережно. — За все треба платити свою ціну. Якщо ти хочеш чогось… — Душанка раптом затнулась, перевела погляд своїх великих спокійних очей на главу й додала зовсім іншим, достоту нажаханим тоном: — Але, шановна бабо, я би казала вам ліпше віддати їй ту скриню й пустити на всі штири сторони.

— Хоче — хай платить. Їй ще є чим платити, — підібгала губи відьма. — Скриня важить. Желіборек єй хотів, Грабінка хотіла — ціна росте. Ми тут доброчинством не займаємося.

— Воно може на зле вийти… — відвела очі Душанка. — Дуже зле.

Глава шабашу схопилася за поруччя свого плетеного крісла й підвела погляд з‑під вуалі на відьму.

— Ти бачила, Душе? Кажи вже.

Відьма глибоко вдихнула.

— Ви знаєте, як працює видиво… Прошу вас сильно оддати ту скриньку, — вона схопила ротом повітря.

Варта спостерігала за тим, як відбивається на лиці старої відьми внутрішня боротьба із сумнівами. Усе, що бачила Душанка, збувалося. Отже, і зараз мало статися щось. Ні, не так — вона, Варта, сама мала вчинити щось. Чаклунка, хоч і прийшла сюди без думки демонструвати силу, після слів зіллєварки зненацька вирішила допомогти в здійсненні видіння.

Напнута павутина забриніла. Штори на вікнах зірвалися, впускаючи денне світло.

— Я віддала вам найцінніше, що мала, — чітко вимовила Варта. — Більше нічого празькі відьми від мене не отримають.

— Залякати хочеш? — глава шабашу підвищила голос, проте вся втиснулась у своє плетене крісло. — Чи задурити нам голову своїми словами?

— Я не маю часу на довгі дискусії, — Варта підійшла ближче, намагаючись ігнорувати паморочливі аромати. — Я просто підпалю тут усе, — вона мимоволі усміхнулася, вивищуючись над старою відьмою й розпускаючи павутину в різні боки. — Зілля багато, горітиме гарно. Трохи довго й брудно, але що робити, коли ви стоїте на шляху Вартової Центральноєвропейського конгломерату? У свої ігри з платою за послуги можете грати з дружинами правлінців, які купують приворотне зілля, зварене з моєї любові. Я тут не для того, щоби просити у вас про щось підступне чи оманливе. Я у справі, від якої залежить доля нашого Конгломерату. А відьми, якщо пам’ять мені не зраджує, теж підпадають під юрисдикцію правління, скільки б вони не пручалися… Ви забрали мою любов, шановні, і через це я занурилася в темряву так глибоко, що краще вам навіть не зазирати туди. Отож рахую до трьох, і звалюйте до бісової мамці, поки маєте такий шанс. Інакше — я вас знищу.

Останні слова прошипіла внутрішня темрява, вдоволена тим, що їй дали волю.

Варта здмухнула волосся з чола і підпалила павутину. Та тремтіла небезпечно близько від букетів сухоцвітів, заплетених паперовими стрічками, які висіли під стелею і лежали на стелажах уздовж стін.

— Раз, — чаклунка посмакувала цим словом, ніби ладна спалити до біса відьомський дім. — Два…

Глава шабашу дочекалася «три» і лише тоді наказала Душанці принести «проклятій пітьмавій» те, що та просить.

— Не очікуй тепер, Вартова, що хтось тут простягне тобі руку допомоги, — прохрипіла стара відьма, не спускаючи погляду зі скриньки, ніби в тій лежало її серце, щойно вирване з грудей.

— Усі руки допомоги, простягнуті тут, у певний момент вирішили мене придушити, — відрізала дівчина й притисла ковану скриньку до себе.

Вона криво усміхнулася на прощання й пішла геть із твердою певністю, що переступити цей поріг її не примусить більше жодна сила.

Душанка тінню вислизнула за Вартою і провела сходами донизу.

— То що ти побачила? — спитала чаклунка, вгамовуючи темряву.

— Нічого, — прошепотіла відьма довірливо. — Але я знаю, хто продав труту твоєму вбивці. Прошу тебе: не мстися, бо вона не зі зла. Вона не знала. Хай скарб, якого ти прагнеш, стане платою. Згода?

— Я теж знаю, хто це, — Варта пригадала, як розгнівалася Брусінка, коли правдовод змусив її назвати ім’я молодшої сестри. — Князівна Лібуше, так?

Погляд Душанки втратив звичний спокій.

— Вона відкрилася тобі? — прошелестіла відьма.

— У мене навіть візитівка є, — запевнила чаклунка сухо. — Але я не палаю бажанням мститися. Ви ж просто продаєте те, за що вам платять. Тримаєтесь осторонь. Не ставите питань і не влазите в протистояння. Зручне життя, відьмо.

— Не таке зручне, як ти собі думаєш, Вартова. Ми втрьох дуже любимо це місто. Колись давно я, Бру й Карафка дали обіцянку одна одній: завжди захищати Прагу. Коли щось зле тут коїться, то ми на все підемо, аби повернути спокій. Але повороти долі ніхто в руках не тримає. І ще… знай: я залишила тобі дрібку любові тієї ночі, коли ти продала свої почуття. Вирішуй, що з цією дрібкою буде далі.

Душанка попрощалася швидко й поспішила нагору. Чаклунка ж рвонула додому, смакуючи передчуття того, що знайде всередині скриньки. Про дрібку любові вона вирішила подумати згодом.

Дорогою прийшло несподіване повідомлення: Еверест написав, що нарешті покінчив зі своїми таємничими тестами, тому якщо їй раптом цікаві експерименти з творенням, то можна про це поспілкуватися.

«Наразі ні», — черкнула Варта. Вона лише після відправки спохопилася, що варто, мабуть, привітати львівського знайомого з успіхом. Урешті, від слова вітання до світляка ще ніхто не вмер. А експерименти з творенням їй справді можуть стати в пригоді, якщо знадобиться сховати справжні артефакти.

Тож дівчина написала ще кілька слів, на які львівський алхімік відповів проханням не вмирати, бо вона ще винна йому каву. «Точніше — еквівалент кави», — додав Еверест, бо ж найбільш львівський (в очах туристів) напій він не любив. Варта пирхнула. Здається, в алхіміка напрочуд гарний настрій після тестів.

Часом їй здавалося, що в Евереста — справжнього, не тіньового — теж непогане почуття гумору. Але найчастіше воно ховалося десь між осудом її темних справ і зайнятістю. Тож чаклунка просто урочисто пообіцяла алхімікові не вмирати, доки не віддасть заборговане частування.

…Коли Варта торкнулася віка скрині перстнем Меделіни, бездоганно припасованим для цього, то спершу завмерла від думки, що сталася помилка й нічого не спрацює. Але замок клацнув і натужно заскрипів. Кришка піддалася. Дівчина підчепила її пальцями, згораючи від нетерпіння, і зазирнула всередину, де так давно чекав артефакт, викрадений Златановою матір’ю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Суддя помер — хай живе суддя

Конверти, підписані нерозбірливим почерком, розсипались по підлозі. Варта потрусила скриньку, постукала по ній, іще раз уважно перегорнула папери — нічого. Артефакт, ритуальна чаша, яку Меделіна викрала й начебто віддала на зберігання відьмам, мав бути тут. Але його не було. Нічого, крім конвертів, не було.

— Трясця… — вилаялася дівчина і присіла розгрібати пошту руками. Попри гострі закарлючки, вона змогла‑таки розібрати, що писала їх Златанова мати. Усі листи було адресовано жінці на ім’я Доротея.

— Хто така Доротея? — спитала Варта в конверта, який стискала в руках, але відповіді, звісно, не отримала. — Хто така, в біса, ця Доротея? — вона зі злістю відштовхнула скриньку.

Та відлетіла до стіни, вдарилась об неї й захряснулася з гучним клацанням.

Перспектива перечитати гору кореспонденції давно померлої чаклунки пробуджувала у Варти стійке бажання запакувати все назад і повернути відьмам, щоб вони вдавилися. Натомість дівчина посортувала конверти по датах, відкрила найстаріший і, продираючись через гострі карлючки, дізналася, що Меделіна з нетерпінням чекає на зустріч із Доротеєю і має добрі новини. Наступний лист був списаний історією того, який милий хлопчик повинен скоро в неї народитись і як вона мріє всупереч традиції назвати його Емілем. Дівчина подумала, що це ім’я личило би Златанові. Вона відчула, що зазирає за ширму чужого життя. Але десь серед цих рядків мала ховатися відповідь, де артефакт.

— Або ти дуже круто помилилася, — пробурмотіла Варта сама до себе, коли дочитала листа, де Меделіна розповідала, що хлопчика довелося‑таки назвати Златаном — мовляв, отака в них непорушна традиція.

Конверт із чорною смугою по периметру привернув Вартину увагу, й вона потяглася по нього. Звідти випала записка на жорсткому папері, яка сповіщала тим самим нервовим почерком, що Меделіна Богумінова висловлює щирі співчуття з приводу передчасної загибелі Доротеї Богумінової.

На цьому Варта вирішила закінчити перегляд пошти, бо від дрібних літер миготіло в очах, а жодної корисної інформації вона не знайшла. Дівчина сподівалася, що Златан, більш обізнаний в історії своєї сім’ї, зможе пролити світло на те, хто така Доротея і як вона може бути пов’язана з артефактами.

— Хто така Доротея і як вона може бути пов’язана з артефактами? — перепитав маг спантеличено, коли ввечері Варта поставила йому це питання. — Умієш же ти знаходити таємниці, про які навіть новоспечений суддя не має жодного поняття.

— Думаю, новоспечений суддя міг би скористатися ниточками, які він уміє смикати, і дізнатися, хто це. Твоя ж рідня.

— Я дізнаюся, — запевнив хлопець, — уже завтра.

— Що, нині знову велике панство гульбанить? — спитала чаклунка, пригадуючи вчорашній фуршет, на якому вони навіть словом не перекинулися.

— Ні, я повинен проштудіювати кілька старих законів, виволокти їх на світ божий так, щоб мати змогу використати все це на засіданні суду, не плутаючись у словах, і зустрітися з надважливим свідком.

— Що ж, а я, мабуть, продовжу читати листи твоєї матері. Тобі теж це може бути цікаво. Наприклад, ти знав, що тебе могли назвати Емілем?

— Ні, дякую, — заперечив Златан і скривився. — Я не хочу знайомитися з людиною, яка вирішила покінчити з собою й залишити напризволяще своїх дітей. Та ще й викрала артефакт, тому досі продовжує створювати мені проблеми.

— Судячи з листів, вона явно не хотіла покидати тебе…

— Варто, тільки не треба зараз проводити розслідування щодо загибелі Меделіни. А Доротеєю я займуся. Вам з Амброзом знадобляться обидва артефакти.

— Нам із тобою.

— Нам із тобою, так. Але за офіційною версією… — у Златановому голосі майнула іронія. — Звісно, всіх ця зміна здивувала, але нічого. День-два піде на те, щоби звірити інформацію і підтвердити Амброзові права.

— Ти що — всерйоз сподіваєшся згодом пояснити суддям, що ритуал недійсний, артефакти недійсні і взагалі дійсне тільки те, що Амброз — твій брат?

— Саме так. А наразі треба, щоби вас щось захищало. Раптом ми не знайдемо справжній артефакт, у вас усе одно буде посада. А в Конгломерату — глава. Усі будуть живі, а за можливістю — ще й щасливі.

— Остерігаєшся Бертока і його погроз? — прямо спитала Варта й піймала себе на думці, що нервово полірує пальцем перстень Меделіни — як раніше робила з медальйоном Тарновецьких. Але тепер він висів на шиї Златана — від самого фіналу Гри.

— Його погрози додають мені сил діяти. Підхльоскують, як колись прокляття. Утім, я відчув вагу своїх помилок, — чех опустив погляд на пошкоджені пальці. — Тому ось тобі маячок, — він торкнувся Вартиної долоні, і її вколола павутина. — Якщо до півночі не вийду на зв’язок, ти знаєш, як мене знайти.

* * *

— Я думав, ми вже вирішили всі питання з вами… пане суддя, — Віслав зробив паузу, достатню, щоби «пан суддя» відчув його зверхність.

Проте Златан широко всміхнувся і придушив порив схрестити руки на грудях у захисному жесті. Натомість зробив крок уперед. Світляк не ворухнувся. Він прийшов на зустріч, як і було домовлено, без охоронців. Сірі кам’яні стіни ховали їх від вулиці та зайвих очей.

— Я відкладав ці питання до моменту, коли ми зможемо поспілкуватися на рівних. Пане кандидате, — чех витримав таку ж паузу, а тоді вивільнив павутину, стьобнув нею повітря, мов батогом, і напоровся на щити суперника — вони блиснули на мить, але енергія одразу спружинила вбік. — Чи краще величати вас «празьким дияволом», як тут заведено?

— Тішуся такій славі.

— Тішитися недовго. Ви чудово стерли сліди свого перебування в моєму домі. Утім, Аґата Тарновецька, яку ви вбили, якщо знаєте, вижила. Спершу я думав висунути офіційні звинувачення, але…

— Але не захочете так розпочинати свою кар’єру на новій посаді, — світляк, безумовно, відчув силу, що торкнулася його щитів, і звузив очі.

— Так, я усвідомлюю, що це може затягтись, і ми згаємо час, необхідний для інших, нагальніших справ, пане Віславе. Польське коріння, так?.. — Златан зробив паузу і з шаленим задоволенням дістав із кишені нові, гладенькі, тонкі рукавички судді й натягнув лише одну — на праву руку, бо пов’язка на лівій не дозволяла цього зробити. — Усе‑таки нема нічого кращого за індивідуальний пошив!.. Отож, до справи. Ваша сила на мене не подіє, бо я наразі маю аномально багато енергії, якої вам не виснажити, — провадив він, клацаючи пальцями. — Щодо моєї сили — варто перевірити, — Златан стишив голос до погрозливого шепоту і, відкинувши показне звертання на «ви», видушив: — Я планую не залишити на тобі живого місця.

Він помітив, як в очах суперника б’ється підозра. Нехай на кілька секунд, але вдалося похитнути Вартиного вбивцю.

Поки світ сповільнився, Златан відкинув усе, що міг би наказати світлякові «іменем суду». Не час випробовувати силу волі та опір такого сильного мага — можна й програти. Другого шансу на атаку Віслав уже не дасть.

Тож суддя чеський просто стиснув здорову руку в кулак і зацідив світлому кандидатові в голову з криком: «Це тобі за Варту! » Щити суперника розсипалися під тиском часової аномалії. Голова світлого різко навіть для сповільнення часу сіпнулась праворуч і вдарилась об стіну. Посипалася штукатурка, здійнялася курява. Час зірвався вперед. Світляк похитнувся. Шарпнув рукою стіну і роздер долоню. Відступив на кілька кроків назад, але втримався на ногах.

— Я мав би відразу здогадатися, що за твоєю показною інтелігентністю ховається черговий пітьмавий виродок, — прохрипів із навісною усмішкою Віслав, спльовуючи слину і кров.

— Уже не ховається, — вдоволено відказав Златан, відчуваючи, як саднять від удару кісточки пальців. Він не став чекати, доки світляк дасть відсіч.

* * *

Варта була зла як чорт: Златан повернувся додому надвечір і «потішив» її обсмаленою раною через усе лице, величезними синцями й вивихнутим ліктем.

— Не думала, що оце такий вигляд повинні мати пафосні й могутні судді, — лаялася вона, вправляючи йому лікоть, що вже напух та почервонів.

— Я віддавав борг, — простогнав Златан, силкуючись усміхнутися.

— Віддав, я так бачу, сповна…

— Так. Плюси недоторканності судді — можна набити пику кому завгодно, і це зійде з рук.

— Їй-богу, та ви гірші, ніж школота!.. Не думаю, що Емек чи Фелікс часто користуються цією можливістю.

— Не турбуйся, за них це роблять інші. А я та мій суперник іще надто молоді, щоби відмовлятися від такого задоволення… — маг обережно поворушив рукою і з полегшенням відкинувся на спинку дивана. — До того ж мені треба було дізнатись якомога більше про силу опонента. Найкраще — побачити її наживо й у дії.

— Про Доротею дізнався, молодий ентузіасте?

— Думаєш, я мав час хоча б видихнути?

— Ну, бити пики — мав, — зауважила Варта, але вирішила припинити суперечку, бо що зроблено — те зроблено. — Тож повтори: завтра на засіданні Конгломерату я заявлю, що в мене є справжній артефакт і ми вже можемо провести ритуал?

— Саме так. А я підтверджу це, — кивнув Златан. — А тепер ходи сюди, нехороша чаклунко. Будемо складати геніальні плани, якими я маю твердий намір ділитися з тобою віднині й назавжди.

* * *

— Шановне товариство, іменем суду прошу слова, — Златан, попри мінімум сну, якимсь магічним методом умів зберігати бадьорість. Коли він вийшов до трибуни на засіданні Конгломерату, то видавався ні краплі не втомленим.

Варта сиділа в задніх рядах як «кандидатка на пост Вартової» і відверто позіхала, вислуховуючи звіт польської делегації про поїздку.

— Пошук артефактів, до якого я теж був залучений, дав мені змогу відкрити кілька важливих деталей. Зокрема, щодо хранителів…

Дівчина знайшла поглядом Горачека — батько Лукаша напружився, проте Златан у його бік навіть не дивився і вів далі:

— Одне з відомих умінь хранителів під назвою Архів використовували здавна для того, щоби приховувати інформацію, на яку можуть зазіхати вороги. Приховувати так надійно, що її неможливо знищити в будь‑який спосіб. Історія знає численні випадки, коли саме Архів дозволив установити істину в спірних питаннях. Зокрема, дублінський інцидент 1915 року…

— Пане Богуміне, ми тут зібралися не для того, щоби вислуховувати підручники, — пробуркотів польський правлінець, який теребив свій годинник.

— Авжеж, пане Юліуше, — Златан блиснув усмішкою. — Проте я вважаю за потрібне нагадати про таку важливу деталь, перш ніж ми підемо далі. Оскільки, як показує практика, частина нашого товариства забуває про базові постулати чаклунського правління. Отже, Архів — це неспростовний доказ. Чи всі згодні зі мною?

— Так, — пробубонів австрійський суддя. — Такі дані варті довіри.

— Проте витяги з будь‑якого Архіву не можна розглядати без контексту, — зауважив Емек, мружачись.

— Чудово! — Златан клацнув пальцями. — Контекст буде. А саме: нещодавно Прагою прокотилася хвиля викрадень магів та алхіміків, про яку, як мені відомо, чеська фракція не вважала за потрібне повідомити. Так, пане Дворжаку? — іронічний погляд мага наштовхнувся на кам’яне лице чеського правлінця.

— Внутрішні справи нашого регіону не потребують винесення на загальний розгляд, пане Богуміне, — спокійно відповів той. — Ми змогли розв’язати всі питання самотужки. Звіт трохи затримався через нещодавні втрати фракції, але ви отримаєте його найближчим часом.

— Дякую за відповідь, — усмішка мага загострилася. — Чекатиму на звіт. І можете, до речі, вже звати мене суддею Златаном… Тож дозвольте продовжити. У результаті розслідування, проведеного мною за підтримки празьких темних та світлих, ми знайшли викрадачів і встановили, що вони уклали угоду з чеською фракцією. Згідно з цією угодою, зловмисники мали підтримку у викраденнях, а у відповідь допомагали наповнювати казну фракції. Така взаємовигідна співпраця стала можливою, бо викрадачі мають деякі унікальні навички, як-от пошук втрачених цінностей. Але натомість вони потребують… — чех зробив ефектну паузу і блиснув усмішкою. — …крові. Крові чаклунів, яка особливо їм смакує.

Златан сперся обома руками на трибуну і нахилився вперед, перекрикуючи чехів, які зірвалися з місць.

— Я сам зустрічався з кровопивцями. Хоча для багатьох із вас, окрім румунської фракції, ці створіння — радше легенда, ніж реальність, але вони існують. Їм мої співвітчизники фактично продавали тутешніх чаклунів — як світлих, так і темних. Коли ж ми викрили сховок кровопивць, то панове з правління вирішили позбутися доказів і вбили створінь, з якими самі ж уклали угоду.

— Щоб я стільки пив, як оцей вилупок! — реготнув пан Юліуш. — Таку дурку нести — це треба мати гарно підвішеного язика й жодної клепки.

— Шановний, — Златанова аура спалахнула — Варта відчула навіть на такій відстані, — не забувайте, що ви звертаєтеся до судді.

— Три дні як судді… — зневажливо кинув польський маг, але тут підвівся австрійський правлінець.

— Попрошу тиші. Нас вельми заінтригувала інформація судді Златана.

— Дякую, пане Феліксе. Отже, спираючись на те, що мені відомо в цій справі, я висуваю звинувачення чеській фракції Центральноєвропейського конгломерату. Перше: незаконна угода з кровопивцями. Друге: торгівля людьми. Третє: замовчування фактів порушення перед представниками суду. Четверте: напад на кандидатів на пост Вартових та їхнє незаконне затримання. П’яте: вбивство кровопивць. Оскільки ви зараз вимагатимете доказів, які дбайливо знищили пан Карел Дворжак та його спільники, я хочу запросити сюди того, хто зможе надати нам неспростовні факти.

Варта усміхнулася, почувши, як довкола наростає шепіт.

Лукаш увійшов до зали повільно. Завмер у дверях на мить, але тоді напустив на себе звичний похмурий та погордливий вигляд.

— Лукаш Горачек, темний маг, спадкоємець хранителів, шановне панство, — процідив він. — І я… і в мене є необхідний Архів.

* * *

Перегляд Архіву Лукаша забрав певний час: усі судді хотіли переконатись у тому, що бачив спадкоємець хранителів того вечора, коли троє таємничих викрадачів зустрілися з ним та Златаном в одному з празьких пабів. Суддя чеський посміхався, спостерігаючи за тим, як наростає шум, як його рідна фракція заперечує все, посилаючись на нові й нові варіанти того, яким чином дані Архіву було сфальсифіковано. Златан час від часу перевіряв наявність у кишені, разом із новими рукавичками, шматка напівпрозорої тіні, що здавався майже невагомим — рука так і тяглася впевнитися в його цілості.

Факт був фактом: того вечора троє кровопивць під впливом суддівських сил дуже неохоче, та все ж видали імена правлінців, з якими уклали угоду. Тоді почвари затуманили Златана й Лукаша, змушуючи їх забути це, — але вміст Архіву лишився недоторканим. За ідею скористатися родинною силою Горачеків Златан подумки подякував матері, яка колись вельми успішно це зробила.

— Спочатку оживають столітні Вартові, тепер — тіньові кровопивці, — процідив крізь зуби Емек. — Боюся, завтра вавельський смок дасть жару.

— Смію зауважити, що кровопивці — більш реальна зараза, ніж ваш дракон, — скривився румунський світлий, котрий щойно відірвав руку від палючої сфери Архіву в руках Лукаша. Тоді він шепнув щось до свого сусіда — Варта впізнала в тому неговіркого румунського суддю Маріана і підійшла ближче.

— Шановне товариство, — румун окинув поглядом залу, — шанси поставити під сумнів уміст Архіву ще були, але тепер я можу засвідчити, що дані істинні. Бо я знаю цих кровопивць.

Котрийсь із чехів демонстративно закотив очі.

— Останнього разу ми від вас чули, що цих створінь біля Бухареста нема вже років двадцять, — різко відповів Дворжак. Він сидів в оточенні своєї фракції, навсібіч захищаючись скепсисом.

— Їхнє життя значно довше за наше. Я ще замолоду зустрічав ось цих трьох, — додав Маріан. — Одного звуть Атанасом, він щось на кшталт їхнього принца. Двоє інших — його кровні родичі, лише трохи нижчі за статусом. Усі троє — могутні й поважні персони, за їхніми мірками.

— Принц? І де нині, дозвольте втамувати мою цікавість, розташована кровопивська монархія? — запитав Емек.

— Вони мігрували, тож ми випустили їх із поля зору, — розгублено мовив Маріан. — Це, знаєте, дуже легко, якщо йдеться про тіньових. Коли вони хочуть щезнути — то щезають без слідів… Але ви певні, що Атанас мертвий? — він повернувся до Лукаша й Златана.

— Так, — кивнув суддя. — Я власноруч убив його, коли перебував у полоні. Докладну інформацію готовий надати. А двох інших кровопивць убили власне їхні «партнери», — він кивнув у бік чеської фракції. — Хотіли позбутися будь‑яких доказів. Сонце все ще гарно працює для такої мети. Саме тому я покладався на Лукаша Горачека. Але те, що ви й самі знали Атанаса, — ще одне підтвердження правдивості моїх слів.

— Так, — розгубленість і напруга в голосі румунського судді не зникали, і Варту це стурбувало. — Власне, бачте… Кровопивці дуже цінують свою аристократію. Адже сили в королівських нащадків, не побоюся цього слова, виняткові та дуже цінні для їхньої спільноти. Вплив туману ви вже на собі відчули. Тож те, що ви вбили принца… Поспілкуймося потім. Це може мати певні наслідки.

— Так, поспілкуємося, — пообіцяв Златан.

Варта пробіглася поглядом по залі засідання — здивування на обличчях правлінців за інших обставин здалося б їй кумедним видовищем, але зараз чаклунку цікавило, яке ж рішення вони ухвалять. У кутку біля вікна дівчина помітила угорського суддю, який із самовдоволеним виразом обличчя перемовлявся зі світловолосим, доволі молодим на тлі інших правлінців чародієм, чий вік геть не збігався з його показною аурою та двигтінням сили довкола. Мить — і дівчина впізнала цю силу. Могутній святенник, який здавався розслабленим і не менш вдоволеним за Бертока, був її вбивцею, «світлим дияволом». Потоки темряви завирували всередині. Варта не відводила погляду від них, подумки уявляючи, що лише одна атака… одна сильна атака…

Златан наблизився до неї й затулив Бертока та Віслава.

— Варто Тарновецька, — сказав він стримано, як і належало в цій ситуації, але темні очі усміхалися. — Чи можу я попросити вас свідчити у справі проти чеської фракції?

Чаклунка зиркнула на нього спідлоба.

— Ви маєте мою цілковиту підтримку, суддя Златане, — відповіла вона, смакуючи звучання його нового статусу, і всміхнулася.

* * *

— Ми вже мали змогу бачитись, але тоді не зазнайомилися. Тому дозвольте відрекомендуватися відповідно — Алан, глава світлих Праги. Я волію послуговуватися людським іменем — вдячний, якщо ви це зрозумієте.

— Суддя Златан. Із паном Віславом я вже знаюся добре, — він блиснув поглядом у бік світлячого мага, котрий натомість відверто всміхався до Варти і не менш відверто розглядав її, як красиву іграшку.

На мить Златанові захотілося забрати чаклунку геть звідси. Геть із-перед очей убивці. Але він сів на сусіднє з Вартиним крісло й рішуче стиснув її руку своєю — під стільницею, щоб інші не бачили.

— Що ж, а я Варта Тарновецька, — представилася дівчина, також свердлячи свого вбивцю поглядом. — Думаю, ви не очікували, що сидітимете зі мною за одним столом.

Святенник смикнув плечима.

— Я також не очікував, що найближчим часом зватиму чеським суддею пітьмака. Що спершу вб’ють мого рідного брата, а потім і наш родич Желібор загине за таких таємничих обставин. Одразу після вашого приїзду до Праги. Надто багато збігів за короткий відтинок часу!.. Проте Алан сказав, що є сенс вас вислухати.

— Так, — Златан стиснув Вартину руку сильніше. — Ідеться про інцидент у Клементінумі.

— Коли ви вбили мого брата? — перепитав світляк спокійно, але Варта відчула, як його колосальна аура двигтить.

— Ви вбили мене у відповідь, — рішуче відповіла чаклунка, дивлячись в очі мага. Світло-сірі й напрочуд красиві, вони не навіювали загрози і видавалися трохи меланхолійними. — Ми провели невелике розслідування і думаємо, що інцидент у бібліотеці підлаштували, щоби вивести вас із перегонів за статус глави.

Віслав слухав уважно, хоча поблажлива посмішка не сходила з його вуст. Варта посміхнулась у відповідь, сподіваючись, що до всіх надзвичайних умінь цього світляка читання думок не додається. Адже насправді вони жодного розслідування не проводили.

— Оскільки ми з паном суддею на той момент ще не отримали своїх посад, то подали запит на доступ у Клементінум через суддів. Ми хотіли зробити все відповідно до вимог і не наражатися на зайвий ризик. Суддя, котрий допомагав нам у цій ситуації, запевнив, що владнав усе. Проте ваш покійний брат був упевнений у тому, що запиту вони не отримали. Це й призвело до трагедії.

— Насправді ніхто з працівників бібліотеки не отримав нашого запиту, — додав Златан стримано. — Хтось прагнув створити конфліктну ситуацію, що зачепить вашу сім’ю.

— Маю надію, що ви знаєте й ім’я цього експериментатора з чужими життями, пане суддя, — очі Віслава зблиснули, їхня примарна світлість раптом розгорілася зсередини, ніби два крижані вогники.

— Ви сьогодні бадьоро теревенили з ним на засіданні, — втрутилася Варта. — Це ваш опонент. Угорський суддя Берток.

Віслав учепився в стільницю руками й відхилився назад — так само, як це зробив Алан, коли дізнався про причетність угорського очільника до загибелі його батька.

— Нісенітниця.

Цього разу Алан спостерігав мовчки.

— У нього нема причин, — відрізав Віслав, мовби вперше позбувся відчуття, що все довкола — забавки та розваги. — Перемога й так у мадяра в кишені.

— Вочевидь, не настільки, як ви думаєте… — почав був Златан, але Варта перервала його:

— Причину я знаю. У пана судді угорського був родич, котрий колись мав шанси на успішну кар’єру в правлінні. Але покійний Желібор зарубав ці шанси. Відтоді в Бертока, попри стійку неприязнь до світлих, з’явилося бажання зіпсувати життя вашій родині. Ось і нагода випала.

— Я не знав про це, — відказав Алан, зиркаючи на свого родича, мовби шукав у нього відповіді чи підтримки.

— Нісенітниця, — повторив Віслав. — Та в кожного з нас є така історія, де пітьмаки щось зарубали і навпаки.

— Наша справа — розповісти. Що робити далі — це справа ваша. Тепер мусимо попрощатися, — Златан повільно підвівся, відставив стілець Варти і зачекав, доки вона накине кардиган.

— Яким є ваш інтерес? — усе ще недовірливо, із придихом спитав Віслав. — Я вбив тебе, — кинув він чаклунці, — та і з тобою, пане суддя, в нас навряд чи вийде добра дружба.

— Мене не цікавить дружба, — відрізав Златан. — Того, що ти зробив із Тарновецькою, теж не загладити. За інших умов я би викликав тебе на смертельну дуель без заступників, Віславе. Як ти й волів спершу. Але ще більше за будь‑яку співпрацю зі світлими мене дратує, коли хтось хоче зробити нас із Вартовою пішаками у своїй грі. Робіть висновки.

— Небезпечно приміряти на суддю роль пішака, — замислено відповів Алан.

— Отож-бо, — Златан зиркнув на нього через плече. — На цьому — доброї вам ночі.

* * *

— Берток — труп, — Варта сама не очікувала, що ця думка принесе їй стільки задоволення. — Сила цього Віслава може обставити шановного суддю. Світлякові його штибу справді будь‑яка витівка вдасться. А якщо ще й Алан підключиться…

— Щодо «труп» я сумніваюся, — відповів Златан, балансуючи на задніх ніжках стільця. — Проте певен, що світлячий кандидат не забуде про це. Його хід думок — багато в чому таємниця, але щось мені підказує, що жодна сила не спинить Віслава, коли він має якусь ідею.

— Чудово, — дівчина сперлася на стіл поруч із магом і широко всміхнулася. — Казав мені Дворжак, що не буває при владі безгрішних…

— Правду казав! Тепер ми маємо підробку з Петербурга і справжній кинджал — достатньо для того, щоб усі охочі повірили в легітимність Вартових.

— Гаразд. Але спершу нам треба перевірити, як артефакт спрацює на Амброзові. Якщо піде реакція і його видадуть опіки, то доведеться протягом ритуалу стежити, щоби кинджал був лише в моїх руках.

— Подбай про це. Я маю підготувати звіт до наступного засідання, — він утомлено втупився на стос документів на столі. — Здається, ідея з секретаркою — цілком непогана. Хоча направду я маю обрати собі помічника, інакше його оберуть за мене.

— Ну-ну. Скоро ти позбудешся цього. Завершиш справу з чеською фракцією і зможеш зняти з себе суддівські зобов’язання, — Варта відчула глибоке задоволення від того, що план склався й наразі вони рухаються згідно з ним. — Не можна зволікати з ритуалом. Навіть якщо тебе вже не душить сила з останньої точки, не скидай із рахунків зриви, які тяжіють над нами обома.

— Так, — кивнув Златан неуважно, гортаючи папери. — Та спочатку треба пережити вибори. Берток отримає свій голос, і я буду йому до одного місця. Добре, що він не взяв із мене обіцянки працювати суддею до скону… Думаю, після моєї відмови від посади всі вирішать, що місце чеського очільника прокляте!

Варта розсміялась у відповідь і вийшла в коридор. Кинджал теліпався в шкіряній сумці на поясі. Чаклунка відчувала його холод навіть крізь грубу матерію, ніби артефакт витесали з брили льоду…

Амброз зустрівся з нею в парку неподалік. На прохання чаклунки він слухняно взяв кинджал обома руками і застиг, очікуючи від нього щонайгіршого впливу. Варта розповіла йому, в чому фокус артефактів і як вони впливали навіть на Меделіну, дружину попереднього проклятого Богуміна.

— Ну і шо-як? — Златанів брат понуро дивився на красиве руків’я й лискуче лезо.

— Що ти відчуваєш?

— Холод. Він холодний, як серце Златека, який втягує мене у свої плани.

— Жодного болю? — перепитала чаклунка, хоча й сама вже бачила, що кинджал надто довго лежить на голих долонях глави темних, а опіків немає.

— Ні, Вартко. Просто ніби крижинка, — Амброз стенув плечима, підкинув кинджал у повітря і піймав його за лезо двома пальцями, не змигнувши й оком. — Красивенна цяцька, — із цими словами він простягнув вимережане камінням руків’я до чаклунки. — Але нічого я від неї не відчуваю. Звиняй вже.

Вона ще раз глипнула на Амброзові руки. Широкі, засмаглі, міцні долоні навіть не почервоніли. Дівчина сховала кинджал у сумку, обпікаючись його холодом, і спідлоба подивилась на Амброза, котрий з кожною зустріччю здавався їй дедалі більше схожим на старшого брата.

Після повернення додому Варта застала суддю за столом — Златан спав, поклавши голову на конгломератні папери. У правій руці Златана блиснула пафосна, чорна із золотом чорнильна ручка, якою він підписував усі документи, поки не міг робити це робочою лівою. Варта відклала ручку вбік, закривши ковпачком, і повернулася до листів Меделіни. Внутрішній голос не втомлювався нагадувати, що навіть якщо вийде обдурити весь Конгломерат із підробним артефактом, то це не скасовує потреби знайти згодом справжній — і пройти ритуал. Неодмінно — зі справжнім напарником.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

Меделіна і відьми

Варту ледь не знудило, коли настав момент пити кров. До того вона тримала себе в руках і відсторонено повторювала церемоніальні фрази, що їх зі звичним ентузіазмом виголошував спікер Іренеуш. Щось про вірність Конгломерату, про шану, службу древнім законам та інші нісенітниці, котрі не мають зв’язку з реальністю. Але того вимагала церемонія, і чаклунка робила це. Краєм ока вона спостерігала за Златаном, а коли переводила погляд на Амброза навпроти, то теж відчувала, що чеський суддя дивиться в її бік зі свого почесного місця в залі засідань.

Половину слів спікера Варта пропустила повз вуха. Бо все це було недолугою грою: перед нею мав би стояти Златан, у її руці мав би бути справжній келих, а не бездушна копія. Але церемонія тривала, і жодна з правлінських пик не виражала жодної підозри, мовби всі тут змовилися, що хай хоч метеорит проб’є дах, а з цим належить покінчити, бо треба провести вибори.

Коли кров, виціджена з Вартиної та Амброзової долонь, змішалась у келиху, чаклунка подумала: а чи не очікує на них зі Златановим братом чергове прокляття через те, що вони проводять фальшиву церемонію? Проте часу на роздуми не було: вона різко ковтнула кров, насилу втримуючи блювотний рефлекс. На щастя, вистачило одного ковтка. Другий дістався Амброзові — глава темних навіть не скривився. Темно‑червона доріжка збігла його підборіддям, і кілька крапель зірвались у трикутний виріз футболки. Навіть з нагоди церемонії Златанів брат відмовився одягати щось хоча б трохи офіційне, мовби підкреслював: він неохоче й ненадовго вписується в цей фарс.

Коли ритуал скінчився, Варта швидко сховала кинджал до сумки на поясі, обтерши його серветкою. Правлінці поспішили до неї з вітаннями — зовсім як нещодавно вітали нового суддю. Дівчина відповідала на їхні слова машинально й неохоче, а от у глави темних це виходило з більшим захватом.

Златан не наближався до Варти, доки коло показної радості довкола неї не змаліло. Він дочекався, поки більшість присутніх перейдуть у фуршетну залу, і тоді, підвівши чаклунку до вікна, зміряв її задоволеним поглядом та шепнув:

— По‑перше, вітаю тебе, Вартова. Тепер уся ця бутафорія — офіційна, і в тебе найкрутіший у Конгломераті статус. Після мого, звісно. А по‑друге, чи ти помітила, кого тут бракувало? Крім кількох наших друзів із чеської фракції, яких відсторонено на час розгляду справи з кровопивцями.

— І кого ж? — стомлено спитала чаклунка.

— Судді нашого — Бертока. І пана Віслава теж.

— Думаєш, їхня відсутність має зв’язок?

— О та-ак. Не дочекаюся, щоб дізнатись, який саме. А поки склади, будь ласка, компанію Амброзові. Боюся, йому непереливки серед чваньковитих незнайомців.

— Йому не доведеться звикати до цієї тусівки, — усміхнулася Варта. — Скоро ти будеш моїм напарником.

— Я завжди буду твоїм напарником, — Златан визирнув у вікно, де вечірню Прагу заливало золочене ліхтарне світло. — Мені не треба для цього жодного ритуалу, Аґато Станіславівно. Жодного дозволу.

— Так, але краще тобі все ж пройти цю ритуальну дурню. Непосвячені захисники ризикують не поладнати зі своїми силами.

— А ти ризикуєш пропустити перший тост на честь могутньої Вартової, тому ходімо!

* * *

«Здається, я божеволію, Доротеє. Писати тобі, їй-богу, стало моєю віддушиною після Златекової смерті. Адже ти не прочитаєш цього. Та мені треба комусь звірятися. Вони сказали, що я не можу нічого розголошувати. Тільки так усе спрацює. Відьми, Доротеє! Вони пообіцяли мені врятувати дитину…»

Варта відклала лист і закусила ніготь на великому пальці.

Коли наближався світанок, а сон усе не приходив, вона виборсалася зі Златанових напрочуд міцних обіймів, розтерла шию, затерплу від лежання на його руці, і повернулася до листів Меделіни, що ставали все більш химерними. Вона не знала, що виросте з тієї «краплі любові», про яку обмовилася Душанка, та, коли дотики Златана перестали будити бажання знищити його і ще кілька днів минуло у відносному спокої, Варта зрозуміла, що навіть із краплею почуттів ці обійми повертають їй рівновагу. Тож гріх не скористатися шансом.

Матір Златана й Амброза продовжувала писати своїй подрузі навіть після її загибелі — можливо, вона справді була несповна розуму. Але згадки про дитину й відьом примусили чаклунку уважніше вчитуватись — адже там, де йшлося про Амброза, мало би йтися і про викрадення артефактів.

«Прокляття, яке вбило Златана, Доротеє, справжнє. Наш старший теж піде цим шляхом. Таке миле дитятко — а я вже бачу його смерть. Якщо обіцянка відьом… — Меделіна закреслила останнє речення. — Відьми казали, що не дають гарантій — я дізнаюся про все тільки після пологів. Златан уже не побачить очей свого другого сина. Якщо відьомська допомога не спрацює, то я приведу на цей світ ще одного смертника».

Лист вислизнув із пальців і впав на підлогу, до інших конвертів і паперів загиблої чаклунки. Варта схопила його й перечитала ще раз. Ні, помилки не було. Златанова матір писала про свого другого сина. Про Амброза, котрого народила від іншого чоловіка, аби уникнути прокляття. Принаймні так думали Амброз, Златан і всі, втаємничені в цю історію. Так думала й Варта. До цієї миті.

«Ні, — озвався внутрішній голос. — До тієї миті, коли він узяв у руки справжній артефакт, а той не залишив опіків на шкірі».

Дівчина склала лист навпіл і сховала до сумки, де носила кинджал. Вона притулилась у вітальні під стіною і спостерігала за тим, як апельсинове сонце повільно викочується вгору над кирпатими дахами й древніми шпилями. Серце стрибало, ніби після довгого забігу. Чаклунка вирішила, що треба дочитати всі листи, перш ніж озвучувати братам Богумінам теорію про те, що вони — рідні. Обидва — повноправні спадкоємці Вартових.

Проте щось ізсередини смикало і благало забути про цю інформацію. Це щось хотіло, аби Златан був єдиним спадкоємцем, єдиним магом, який може розділити з нею вагу майбутньої ролі. Утім, Варта знала, що жодна сила не змусить її тримати це в таємниці.

* * *

— Маріан порадив мені остерігатися кровопивць. У їхньої братії дуже добре розвинуто вміння й бажання мститися, — повідомив Златан після дзвінка румунського судді. — А я ж зняв скальп із їхнього могутнього «принца».

— Що ж, тоді до замку Дракули ми найближчим часом не поїдемо, — відповіла Варта, поглинута приготуванням ранкової кави. — Але хіба Маріан не згадував, що сила цього принца перевищувала вміння середньостатистичних тіньових? А ти самотужки зміг дати йому відсіч.

— Ремарка: принц зіткнувся зі мною сам на сам. Ремарка номер два: він вважав, що я конаю від рани, і не очікував зустріти Вартового. Останню сотню років у Конгломераті не було тих, хто вмів здирати тіні. Певен, кровопивці чудово знали про це і користувалися широкими можливостями на повну.

— Можливо, все вляжеться, і ми з ними ніколи більше не зустрінемось. Адже ті панове вельми бояться магії, а ми двоє для них узагалі — страшний сон, — кинула Варта, щиро сподіваючись, що буде саме так. — До речі, посилка від Дикорослої прибула — я зганяю на пошту й нагадаю Карафці про обіцянку знайти артефакт.

— Гаразд. Тоді зазирну в міський архів після конгломератного збіговиська. Пошукаю Доротею, — Златан клацнув пальцями і ривком просунув руку до пройми жилетки. — Не можу дочекатися, щоби дізнатись, як там угорський суддя, — усмішка мага на мить блиснула вищиром. — Бувай, нехороша моя.

На щастя, послання Меделіни Богумінової до своєї покійної подруги ставали коротшими й коротшими, мовби її підганяв час. Або потреба писати покійниці втрачала сенс. Чаклунка побіжно розповіла про те, що Амброж народився здоровим і сильним. Що вона вирішила назвати його таки «Амброзом», бо зважила на мелодійність звучання і на протилежність цього імені «золотому» Златанові. Що вона дуже рада.

У наступному листі Меделіна розповіла, як проходила обстеження — лікарі підтвердили діагноз.

«Раніше не було підозр, люба Доротеє, бо раніше й цієї повільної — чи то пак надто швидкої смерті не було в моєму тілі. Та я тішуся невимовно. Бо слова відьом виявилися правдою: Амброжекові не загрожуватиме прокляття! Він виросте і, на відміну від Златана, матиме спокійне, хороше життя. Відьми казали, що тільки-но їхній чар спрацює, прокляття вийде з його тіла — і ввійде в моє найбільш смертоносною силою. І сталося! Сталося! Лікарі кажуть про кілька місяців, щонайбільше півроку. Та жодна сила не змусить мене лежати на осоружному ліжку, обтицяною крапельницями, і вмирати там під співчутливими поглядами. Я своє зробила, Доротеє. Залишилося сховати артефакт. Тут я знаю, що найпевніше вдіяти. Та мої слова до тебе теж треба сховати. Я хочу, аби вона жила — ця історія, правда, якої не знатиме ніхто. Закляття запечатує мої вуста, а відьми, відьми, Доротеє, не люблять, щоби хтось озвучував їхні таємниці. Тож хай вони мої слова й бережуть. Ніколи ж не знаєш, куди заведе поворот Колеса Долі…»

* * *

Дорогою до пошти Варта вкотре прокручувала в голові прочитане. Обставини самогубства Меделіни відкрилися раптом із зовсім іншого боку. Про артефакт вона нічого більше не написала, але дівчина відчувала, що здобула в цих листах щось значно важливіше для Златана — і для Амброза.

— Послухай, Карафко, чи є якийсь спосіб, щоби зняти прокляття з дитини й передати його матері? — спитала чаклунка, коли відьма зателефонувала щодо ритуалу.

— А ти що вже задумала? — з підозрою спитала відьма. — Ну, на прокляттях я не знаюся, на трутах лишень. Та думаю, що таке можна здійснити. Коли хто готовий узяти на себе вагу біди, то спосіб передати її зазвичай знайдеться. Була б охота… Ждемо тебе нинька, тож приходь!

У знайомому місці на вузькій Карловій вулиці Варта глипнула вгору — на балконі незмінно сиділа, подавшись уперед, скульптурна князівна, одна з трьох сестер-засновниць Праги. Коси, такі схожі на Карафчині, обрамляли її замислене обличчя. Химерна думка пробилася крізь пелену думок, і дівчина набрала Амброза, бо вже давно хотіла уточнити в нього одну дрібницю.

— Н-ну, я точно не пригадую, — відказав Златанів брат на питання, коли три сестри приєдналися до празької тусівки. — Вони просто колись з’явились у нашому місті після літа… Ти ж знаєш, відьми завжди ближче до природи живуть. Може, вони з Карлових Вар перебралися, бо їх тамтешні середньоази дістали? Там геть зашкварне засилля «руссо турісто»!

— Може, — погодилася чаклунка, намацуючи нитку в підсвідомості, яка вислизала й не давалася в руки. Нитка вела до тієї ночі, коли Віслав її вбив, але незмінно обривалася.

— Коли Бру вперше прийшла на збори, я тоді ще примітив її — вогень-дівчина ж! — зареготав маг. — Ну і я такий до неї хотів підкотити трохи. Спитав, як звуть і все таке. А вона мені: як зветься отой потічок знадвору?

— Потічок? — здивувалася Варта.

— Ага-ага. Ти, може, й не бачила, він на Новому Світі тече. Брусницею зветься. То я їй це видав, а вона повела плечима, зиркнула на мене так… отак, як вона лише вміє! А далі заявила, щоб звати її Брусінкою. Така історія. До речі, про Новий Світ: приходь увечері на гулянку. Натка й Ґлефка за тебе вже питалися.

…— О, так-так, ми раніше жили неподалік Праги, на природі. Там іще гарні скелі були, — бадьоро пояснила Карафка, коли Варта розпитала її про попереднє місце проживання.

Надвечір вона занесла до Душанчиної кав’ярні посилку від Дикорослої. Львівська відьма дбайливо доклала до трав кілька шоколадок, які чаклунка вирішила теж віддати сестрам як подяку за допомогу.

— То що ж — теперка чекаємо сходу місяця. А так-то ми готові, — потягнулася Карафка. — Душа тут, Бру скоро прийде — втрьох легше.

— Лібуше, слухай, — дівчина всміхнулася, називаючи зіллєварку старовинним іменем із її візитівки. — Пригадуєш, ти казала, що відьми лише живе можуть знайти?

— Ага, — та хитнулася на стільці.

— Що навіть старший шабаш не хоче братися за пошук артефактів.

— Ага. Але я…

— От і я про це! Ти ж не відьма, Лібуше Крокова, — Варта примружила очі й уважно подивилася на застиглу дівчину, яка перестала балансувати на стільці. — Жодна відьма не рвонула б сама викрадати щось в алхіміків. А я не мала би вижити після Віславової отрути…

Чаклунка тепер пригадала‑таки ніч власної смерті, що доти ховалася в тумані. Туман закривав від неї власне тіло і двох відьом, котрі схилилися над ним і говорили, що Вартова померла, що Вогонь не врятував її. Щось сталося потім… Щось повернуло її — але то була не сила простої зіллєварки.

— Що ти там кажеш, дитя? — Брусінчин голос, що лунав від вхідних дверей, змусив Варту всміхнутися ще ширше.

— Збираю картинку докупи, Бру! Іди до гурту. Саме розповідаю, що моя найліпша подруга, Дикоросла зі Львова, трохи вміє ворожити, — вела чаклунка далі. — Але чітких видінь у неї не буває — лише туманні натяки, які можна трактувати по-різному. Геть не так, як у Душанки. Так само нікому не під силу говорити з мертвими чи повертати когось із того боку, як умієш ти, Бру. А ще навіть славний глава темних поняття не має, коли й звідки ви троє тут узялися. Ви ж не з шабашу, правда?

Троє відьом зібралися поруч і дивилися на Варту чи то з острахом, чи то з очікуванням.

— Тебе звуть Казі, — повернулася Варта до Душанки, відчуваючи, як шаріються щоки від гарячого напою і неймовірного здогаду, який вона зважилася озвучити. — Казі-цілителька, Казі-пророчиця. Бру у нас… Тета? Та, котра торкалася невидимого світу й говорила з духами по той бік. Ну і третя. Лібуше-засновниця. Вона ж найбільш буремна Карафіят. Я прочитала вашу легенду. Як ви й просили.

— Ти диви, — Карафка, блимаючи великими очима, схопилася зі стільця. — А дівчинка здогадалася!

— А спробуй не здогадайся, коли ти їй свою візитку під носа тицьнула! — Брусінка смикнула плечима і закасала рукави. — Піду посуд помию, бо поки той місяць іще зійде…

— Це я сказала їй легенду прочитати, — усміхнулася Душанка. — От, Вартова справді бачить більше! Вона навіть мою вивіску зачаровану помітила першого ж дня.

— То ви не почнете мене переконувати, що я помиляюся? — сторопіла Варта, котра не очікувала ані згоди відьом, ані такої спокійної реакції. — Хіба це не таємниця? Тобто… ви ж мали померти давним-давно. Як це, в біса, працює?

— Ох, Варто… — Карафка простягнула до неї руки й усміхнулася ширше. — Ми не мертві, я тебе запевняю. Ми належимо цьому місту і ніколи не покинемо його, поки стоїть Град.

— І так, це таємниця, — додала Душанка. — Утім, ми дуже хотіли, аби ти здогадалася. Бо розповідати про це самим — не вільно. Але в цьому світі завше справджується те, у що віриш. Нам для життя теж треба трохи віри.

— Чула б ти, як Амброжек гарно розповідає легенду про сестер-засновниць туристам! — кинула із задньої кімнати Брусінка, подзвонюючи посудом. — Аж заслухатися можна.

— Але переважно вся любов дістається найбільш відомій Лібуше, — зауважила Душанка.

— Так то любов туристів, а не Амброжека, — у голосі Брусінки промайнули знущальні нотки.

— Але слухай, — Карафка подалася вперед. — Якщо ти ходитимеш і розповідатимеш усім про нас, тобі ніхто не повірить!

Варта не встигла відповісти, бо телефон озвався рінгтоном, обраним саме для Златана: «Don’t get to close, it’s dark inside, it’s where my demons hide…». Пісня нагадувала про історію з демоном та Гру у Львові.

— Привіт, нехороша моя, — голос чеха лунав збуджено й радісно. — Вгадай, що сталося!

— Ти зустрів Доротею Богумінову дорогою зі зборів Конгломерату? — зіронізувала чаклунка.

— Краще! Берток зняв свою кандидатуру!

— Якого світлого?! — Варта зістрибнула зі стільця і вибігла в першу кімнату кав’ярні, а тоді надвір, щоби поговорити з чехом без свідків.

— А такого! — Златан залився сміхом. — Дядько, звісно, про це не розповідав, але я зустрів одного нашого світлого знайомого, якому вдалося разом з Аланом поговорити з Бертоком і переконати його вийти з перегонів.

— Переконати — це дай угадаю… — Варта ледь не застогнала, пригадуючи вміння світлячого кандидата. — Спочатку їм удалося виснажити Бертока, а потім використати Віславову силу і відрізати його від магії, як він зробив зі мною? А потім, мабуть, під страхом розправи витягти з нього обіцянку зробити це?

— Якось так усе й було, — безтурботність у голосі мага звучала надто яскраво.

— Ошизілий Віслав долучив до цього Алана? Хочеш, аби ще одного з цієї сімейки вбив твій дядько? — Варта не поділяла Златанової радості.

— Нічого він не зробить. День до виборів. Загалом, я в архів. Задля цього навіть зі зборів утік швидше, бо сьогодні засідатимуть до ночі. Кидаю тобі адресу — складеш компанію?

— Уже їду, — ствердно відказала дівчина, перехоплюючи волосся зав’язкою.

Відьми пообіцяли повідомити її, щойно проведуть свій ритуал та визначать, де ж захований другий артефакт. Варта попросила розповісти про життя трьох міфічних князівен під час наступної зустрічі, і Брусінка запевнила, що багатовікова історія точно зачекає ще день-два.

* * *

Вечір падав швидко. Варта дивилася на помаранчеві відблиски на шибках, поки Златан домовлявся на прохідній архіву — чи, точніше, зачаровував працівників, аби пропустили їх без проблем у неробочий час й без необхідних папірців.

— Я навіть знаю, що нам потрібне, — чех швидко клацав щось на робочому комп’ютері пані з прохідної, котра дивилась повз мага відсутнім поглядом, цілком заворожена його силою. — Мені вже доводилося якось шукати тут інформацію про Амброза, коли я хотів упевнитися, що ми справді родичі.

— До речі, про це… Я знайшла в листах твоєї матері дещо несподіване. Ти оціниш.

— Я слухаю, — пробурмотів Златан, не відриваючись від екрана комп’ютера.

— Вона віддала ту скриньку відьмам на зберігання і напакувала своїми листами, бо там містилася розповідь про її таємні справи з шабашем.

— Я дуже радий. Ближче до теми, — він покликав Варту й першим прослизнув у вузькі двері, за якими темрява і сухий запах паперів одразу пригасили важку спеку, мовби запрошуючи в інший, тіньовий вимір. Високі стелажі тягнулися вглиб довгої зали. Жалюзі майже не пропускали помаранчевого призахідного світла знадвору.

— Отож… — чаклунка стишила голос. — Твоя матір використала допомогу відьом, щоб забрати собі прокляття Богумінів і врятувати свою дитину. Амброза.

— Йому не загрожувало прокляття.

— Загрожувало б. Він — не позашлюбний син, Златане. Він твій рідний брат. Меделіна вирішила піти на ризик, але дати йому життя. А потім сама вона…

— Вибач, але ні, — маг спинився і, не озираючись на Варту, пробіг пальцями по товстих папках, вишукуючи потрібну. На кінчиках його пальців горіла тонка павутина, світла якої вистачало саме на те, щоб роздивитися написи. — Меделіна була егоїстичною та самозакоханою особою. У нас із Амброзом мала різниця у віці. Тобто вона… вона завагітніла ще за життя мого батька. Не посоромилась. Викрала артефакт — ти це бачила. А потім покінчила з собою… Усі родичі згадують її як шалену й бездумну особу. Та Меделіні було цілковито начхати на нас!

— Припини, — чаклунка глибоко вдихнула і пригасила темряву з усіх сил. — Припини. Вона написала свою справжню історію в листах. Твоя мати забрала собі прокляття Амброза і захворіла внаслідок цього. Вона покінчила з собою, щоб не вмирати повільно та в муках. Та не могла відкривати цього нікому через домовленість із відьмами. Я вірю в це.

— А я ні.

— Тоді чому твій брат бачить тіні й може спокійно торкатись артефактів? Чому вони не реагують на нього, як на Меделіну?

— Звідки мені знати, — Златан знітився, але вперто не відривав погляду від паперів. — Варто, якби я знав достеменно, як працюють ці артефакти, як працює наслідування сили і куди взагалі все це котиться… О! — він дістав одну з папок і почав швидко тремтливими пальцями перебирати пожовклі від часу папери, сховані в ній. — Краще допоможи мені й пошукай пафосну схему родини Богумінів ось у цих завалах, — він тицьнув їй у руки другу папку. — Свідоцтва про шлюб чи смерть теж знадобляться. Якщо кажеш, що ця Доротея померла.

— Як можна бути таким довбнем… — пробурмотіла чаклунка, смикаючи за шнурівки папки.

— Просто припини, — відказав Златан. — Я розумію твоє бажання. Але не треба приписувати моїм батькам надзвичайно благородні цілі. Ніхто не стане щасливішим від цього.

— Навіть Амброз? Котрий усе життя усвідомлював, що він — пляма на історії вашого благородного роду? Котрому довелося жити з чужими людьми, без жодної рідної душі поруч?

— Не драматизуйте, Аґато Станіславівно. Амброзові чудово живеться. Його всиновила хороша сім’я, з якої він самовільно втік. Але тепер мій родич — глава темних, який має повагу всіх у місті, навіть світляків… Ти диви, а вона таки існувала, твоя Доротея! — Златан рвучко вийняв один із папірців і присвітив сильніше. — Судячи з цього документа, Дорота Богумінова мала право власності на половину дому. Інша половина дісталася її сестрі… Грабінці Богуміновій.

— Адреса? — Варта схилилася над документом, шукаючи в старих карлючках потрібні дані.

— Я знаю її, — Златан хрипко розсміявся. — Грабінка, Варто. Це чеське ім’я.

— Та вже здогадалась.

— Але його власниця дуже любила все іноземне. Тому завжди казала нам називати її по-іншому. Графинею.

* * *

— Адресу я оце тобі скинула, — торохкотіла по телефону князівна Лібуше, геть невідповідно до свого колись аристократичного статусу. — Але вона непевна. То може бути не зовсім там, а десь поруч. Твій цвіт папороті, здається, якийсь зіпсований!

— Дякую, ми негайно перевіримо! — відповіла Варта на ходу, бо вони зі Златаном уже поспішали до дому Графині.

Адреса, яку скинули відьми після ритуалу, вказувала приблизно туди, де й був дім Златанової родички, хоча князівна казала, що результат непевний. Та біля маєтку простягався великий парк — чим не місце для сховку?

— Цікаво, чи є хоч один родич, який не намагався зіпсувати тобі життя? — зіронізувала Варта.

— Немає, — Златанів голос бринькнув гіркотою. — Пригадуєш безглузде вбивство моєї тіні? Після приїзду сюди?

— Ще б пак, — чаклунка скосила погляд на магове лице. — Незабутній вечір узагалі.

— А пригадуєш, як ми впевнено вішали це на скривджених алхіміків під патронатом судді Желібора?

— Ага. Утім, Алан нещодавно запевняв, що Дана — алхімея, яка «нагородила» мене Сакре Кьор, — ніколи не опустилася б до того, щоб напасти на тебе. Мовляв, її єдиним бажанням було отримати вибачення в обмін на звільнення від прокляття.

— Що ж, мабуть, так і було. Бо, знаєш, я скористався своїми правами судді, посмикав за кілька ниточок і дізнався, звідки витікала вся та історія. Як виявилося, сам підставився: дід мій, славний екс-суддя, ще з літа уважно стежив за моєю діяльністю, хоч і на відстані. Тож коли я на родинних зборах гонорово заявив, що суддею не став і не стану, хтось із присутніх негайно переказав це дідові. А він скористався своїми зв’язками — зв’язки живуча річ — і вирішив, що було б незле мене прикатрупити. Нема недоторканності — нема й проблем для вбивць. Ось і вся історія. Не можу винуватити численних родичів у тому, що вони більш прихильно ставляться до мого предка, але… — Златан стиснув губи.

— Мудаки, — смачно протягнула Варта. — А ще заливалися про халявні мерседеси та путівки на Мальдіви!

— І не кажи. Часом думаю: що менше родичів, то більше шансів вижити в цьому світі.

У темряві нічного парку дівчина виразно відчувала його бурхливу ауру, що вже набула рис суддівської величі, проте хвилювалась, як море в шторм. Ніч упала безмісячна, а паркові ліхтарі, як на зло, не горіли. Тому Златан трохи підсвічував кишеньковим ліхтариком, щоб не витрачати чародійних сил. Варта й сама відчувала шалену потребу підживитися, але вирішила знайти собі жертву після відвідин дому Графині.

— Пане суддя чеський? — голос пролунав невпевнено, але чех невловимим рухом знизу вгору підняв щити. Його пальці пірнули в рукавички.

Варта машинально озирнулася, шукаючи аури магів, які могли наближатися з паркових тіней, — але вони не ховалися. Чаклунка сприйняла це як добрий знак.

Попереду зблиснув ліхтар у руці високого чародія в сірому костюмі.

— Суддя угорський терміново викликає вас, — повідомив той уже певніше, коли роздивився Варту й Златана.

Його сухорляве лице, вихоплене світлом, здавалося сірим, як і костюм.

— З якої причини, Болдіжаре? — Златан автоматично задер голову й розправив плечі, від чого здавався вищим.

— Він не повідомив, — голос угорського правлінця, в якому Варта впізнала похмурого Бертокового заступника, звучав рішуче.

— Це не зачекає до завтра? — чех постукав пальцем по годинниковому циферблату. — Скоро північ.

— Ваша присутність необхідна.

— Прекрасно, — Златан скрипнув зубами. — Дякую за інформацію. Я прибуду на зустріч, щойно завершу приватну справу.

— Ви повинні піти з нами негайно, — втрутився один із Болдіжарових супутників. Усього їх було четверо.

— Ви не плутаєте своїх повноважень із моїми? — спитав Златан тоном, що не видавав роздратування, але вловити в ньому погрозу мав би кожен.

— Це вимога судді угорського, — не здавалися маги, котрі, вочевидь, як і їхній очільник, ще не розуміли, що Златан Богумін тепер насправді очолює чародійську Чехію.

— Тоді ось вам вимога судді чеського: геть з дороги. Я не звик повторювати, — відказав той, і Варті здалося, що аура Златана зараз роздушить її, а заразом і угорських чаклунів. Дівчина здивувалась, як це перше жовте листя ще не займається довкола.

Секунду чи дві напруга не спадала, але тоді угорці відступили на кілька кроків. Златан схопив Варту за зап’ястя і проминув Болдіжара різкими, впевненими кроками. Ніхто їх більше не спиняв.

* * *

У домі Графині на гостей не чекали. Служниця, яка доглядала стару пані, прокинулась від наполегливого стуку у двері. Спочатку вона навідріз відмовлялася впускати пізніх візитерів, але Златан її теж зачаклував.

— Я знаю, де артефакт, — відповіла Варта, роззираючись у коридорі. — Коли заходила в гості до твоєї родички, вона хвалилася колекцією посуду. Келих там. У шафі у вітальні. Чому я одразу не здогадалась?

— Чому? Бо більшість людей мають ці жахливі серванти, заповнені кришталем і сервізами, які ніколи не використовують. О, Амброз… мабуть, на гулянки кличе, — маг опустив погляд на телефон і натиснув кнопку відповіді. — Алло, суддя чеський слухає!

Варта тим часом завела його до вітальні і наблизилася до шафи з тарілками, блюдцями й келихами. Останніх було багато: скляних, емальованих, кришталевих і різьблених. Жоден не нагадував артефакт зі старовинних ілюстрацій. Але він мусив бути тут.

— Краще б Амброз кликав нас гульбанити, — відповів Златан, щойно завершив розмову. — Вгадаєш, що сталося?

— Ні, спасибі. Розповідай.

— Угорська фракція вирішила саботувати вибори. Через те що Берток, як їм здається, надто раптово зняв кандидатуру.

— Ну, не лише їм так здається…

— Так. Але зараз вони утримують суддів і чеських правлінців у Чернінському палаці, де відбувалося засідання, — Златан упав у крісло біля дверей і приклав руку до чола, ніби в нього раптово розболілася голова. — Обіцяють підірвати його, якщо хтось чинитиме опір. Угорці завжди були схильні до різких реакцій, але отаке?! Я вже боюся питати, що вони зробили з людською охороною та сигналкою…

— Чудово, — закотила очі Варта. — Мадяри хочуть таким чином повернути свого кандидата до виборчого списку? Здуріли?.. Ні, стій. Це було риторичне запитання.

— Амброз іще не дізнався, чого конкретно вони хочуть. Він зараз їде туди. Фелікс написав «Вартовому». Бертока там ніхто не бачив. Фракція, мовляв, виступає від власного імені.

— Та-ак, звісно. Отже, мені як Вартовій теж треба туди відправитися…

— Ні. Спершу артефакт.

— Треба зібрати людей. Навіть без підтримки судді нам може знадобитися допомога, якщо дійде до побоїща.

— Не дійде. Вони на моїй території, — аура Златана знову небезпечно озвалася. — Спершу отримаємо артефакт, а далі я розберуся з бажанням угорців саботувати вибори.

— А Берток? — Варті мороз сипонув по шкірі від думки, що Златанів дядько може відкрито вийти проти них.

— Якщо фракція «виступає сама», то хай тільки смикнеться, — відказав Златан. — Берток далеко не дурний, щоби вписати своє ім’я під цим протестом. Думаю, якби я пішов з Болдіжаром, то зараз був би серед полонених у палаці…

Графиня спустилася до них у супроводі служниці. Вираз її лиця демонстрував роздратування, але Варта відчувала й страх старої чаклунки.

— Златане, тебе наче вчили, що не слід приходити на гостину поночі, — зауважила господиня дому.

— Я не на гостину, пані Грабінко. Нас цікавить артефакт Вартових, — відкарбував Златан.

Його телефон озвався, але маг зиркнув на екран і швидко скинув дзвінок.

— Натомість я можу розповісти те, що змінить ваше ставлення до Амброза Богуміна, — докинула Варта. — Але нам потрібна ваша допомога.

* * *

— Медленка не казала й разу, що то її законна дитина, — відрізала Графиня, яка спершу забажала почути історію про Амброза.

— Закляття відьом вимагало мовчанки.

Стара чаклунка зневажливо гмикнула.

— Та певне. Вона сама отоді прийшла до мене. Сказала, що матиме дитину, за якою тре’ буде наглянути — прилаштувати до гарної сім’ї. Жодна матір навмисне не назвала би своє дитя нешлюбним.

— Ви можете вірити. А можете не вірити. Мені байдуже, — відповіла Варта. — Але Меделіна писала вашій загиблій сестрі, що мусить сховати артефакт.

— Правильно писала. Дорота була найліпша чаклунка в роду, — Графиня вхопилась обома руками за бильця крісла. — Вирішила, що артефакти визнають її, дадуть щось у дар. Що варто спробувати. Та вони тілько випалили в ній силу. Вона вижила, Тарновецька. Вона дихала, їла, гуляла зі мною — але чародійка Дорота Богумінова була мертва. Тому й людина в її плоті прожила недовго ще… Меделіна знала. Ми умовилися з нею, що більше ніхто не повинен постраждати від артефактів, від Вартових, від усього того древнього потороччя, що відібрало в неї чоловіка, а в мене — найріднішу душу.

— То це ви наказали їй викрасти артефакт? — не стримався Златан.

— Наказала? Ти б бачив ту бестію!.. Ми умовилися: вона забрала артефакт, що ще був у Празі, й віддала його мені. А я мала потурбуватися за її нешлюбну дитину.

Златанів телефон знову задзвонив. Варта побачила на екрані ім’я Лукаша.

— Що ж, сьогодні ваше завдання завершується, пані Грабінко, — відповів чех спокійно. — Артефакт потрібен нам.

— І ти віриш, що Амброз — брат тобі? — стрепенулася чаклунка.

— Та мені байдуже. Він заслужив мою довіру й повагу без огляду на кров у своїх венах. А тепер давайте те, по що ми прийшли.

Графиня повільно кивнула й так само повільно підвелася, а тоді підійшла до шафи з колекцією свого чоловіка. Вона дістала з третьої полички той самий келих, який Варта пригадувала зі свого попереднього візиту — зі слідами здертої емалі, він не скидався на артефакт. Стара чаклунка крутнула келих у руках і… впустила його на підлогу.

Від дзвону Варті заклало вуха. Замість уламків скла на підлозі вона побачила лише хмарку диму, що осіла — і відкрила зору інший келих, яскравий від інкрустацій, вкритий вигадливими візерунками, які поблискували, відбиваючи світло ламп. Графиня засичала й схопилася за руки — без звичних рукавиць вони швидко вкрилися плямами опіків, які за мить зробили пальці старої чаклунки червоними.

— Я хочу побачити листи Меделіни, — відказала Графиня, дмухаючи на долоні й заворожено розглядаючи артефакт, який Златан уже спритно підняв із підлоги та обтер від пилюки. — Якщо це писала її рука і якщо Амброз якимось дивом законний син…

— То що це змінить? — крива усмішка майнула на обличчі чеха. — Від того він стане кращою людиною? Чи ви відпишете йому в заповіті трохи грошей?

— Кожен має знати, де його коріння. Хіба ти не хотів би собі законного брата?

Златан замовк.

— Я багато чого хотів би, бабцю, — відповів він за мить. — Але життя переважно заважає мені в цьому.

Телефон озвався втретє, і чех таки потягнувся по нього.

— Скажи мені, от чого тому клятому Горачекові не спиться? — спитав Златан у Варти.

— Мабуть, жахіття уві сні замучили, — припустила та. — Або його з дому вигнали.

— Або він сидить на даху, оточений колом вогню, — відказав Златан, повертаючи екран мобільного з розмитим фото до Варти, — і дуже хоче про щось нас повідомити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

If I can live through this…

— Хай він залишається в тебе, — Златан простягнув артефакт Варті.

— Ні, — рішуче заперечила чаклунка, не бажаючи опинитися в ролі особи, котрій треба тікати від небезпеки, бо вона має дві найцінніші цяцьки в усьому Центральноєвропейському конгломераті. — Краще розділити артефакти. Якщо когось із нас захоплять або…

— Маєш рацію, — чех смикнув плечима і, обмотавши келих шматком тіні, що досі лежав у кишені, опустив у сумку через плече. — Отже, довбонутих на всю голову угорців залишимо на потім. Я їду до Горачеків. Ти — попередь Дворжака. І Маріана! Нам потрібен суддя Маріан… Він мав би знати, як порозумітися з цими створіннями.

— Тут ми знову повертаємося до питання довбонутих на всю голову угорців, — зауважила Варта, заплітаючи волосся в косу. — Маріан у них. Не підкажеш, як із тими створіннями порозумітися?

— Спершу мені достобіса потрібен живий Лукаш та його Архів, — Златан підійшов до Варти впритул і прошепотів швидко: — Ти пам’ятаєш. Тіні треба зривати. Не вагайся, бо вони не вагатимуться.

— Я розберуся. Дивись не підпускай їх близько. Та не барися в Горачеків, — відповіла вона, стиснувши його руку, і пірнула в таксі, яке повільно під’їхало до воріт особняка Графині.

— Швидше, будь ласка, — попросила Варта водія, називаючи адресу Карела Дворжака, й відкинулася на м’яке сидіння, пропахле хімічною м’ятою.

Ніч обіцяла бути важкою. Угорці, які захопили правлінців із членами суду. Кровопивці, які взялися бозна-звідки й напали на дім Горачеків. Якби тільки на нього…

«А коли ви розберетеся з першими й другими, прийде час заявити про знайдені артефакти, — нагадав внутрішній голос. — Тоді ви зі Златаном нарешті дістанетеся мети».

— If I can live through this, if I can live through this… — Варта ледь чутно наспівала слова улюбленої пісні. — I can do anything.

* * *

Дім Горачеків зустрів тишею.

Златанові це одразу не сподобалося. Тиша означала, що все вже позаду. Проте він мусив дізнатися, що тут сталося. Тому прослизнув за ковану хвіртку, обійшов дві клумби і спинився біля дверей. Світла всередині не було. Крізь прочинені двері чорнів коридор.

Златан вирішив не заходити. Натомість обійшов дім, вслухаючись у відзвуки аур довкола. Телефон завібрував.

— Я вже тут, — видихнув маг.

— Спускаюсь, — прошурхотів голос у відповідь.

Тієї миті заскрипіли металеві сходи, що піднімалися збоку дому до недобудованого ще балкона — і на дах.

Чорнявий маг швидко спустився й зістрибнув на землю. В одній руці він стискав телефон, в іншій горіли іскри вогню, пробігаючи полисками на темному волоссі, яке змокріло від поту і налипло на чоло.

— Дві хвилини. У нас тут угорська фракція приїхала на вибори подивитись і принагідно сказилася.

— Ну ти й поспішав. Якби вони хотіли мене вбити, то я би вже був мертвим, поки дочекався б тебе, — буркнув Лукаш.

— Якби вони хотіли тебе вбити, то зробили б це швидше, ніж ти дотягнувся б до телефона, — відрізав Златан. — Що тут сталося?

— Мама з братом поїхали на гостину. Ми з батьком вечеряли. Тоді — вибило світло. Я пішов до щитка. Далі… — Лукаш здригнувся всім тілом. — Я побачив їх із вікна. Вони оточили весь дім. Не троє, як попередні. Ні. Цілий шалений натовп…

— Натовп — це скільки? Точніше.

— Десятеро… Чи п’ятнадцятеро. Я, знаєш, не дуже мав змогу їх рахувати.

— Так, ти ж тікав на дах.

— Заткнися, суддя недороблений! — спалахнув онук хранителів. — Вони забрали мого батька. Я не встиг нічого…

— Сказали щось?

— А ти помічав за ними особливу любов до спілкування? Я — ні. Гадки не маю, що їм треба. Вони ж не вб’ють представника правління?.. Ти в нас велика влада. Скажи мені щось достеменне.

— Не вб’ють. Вони цінують чародійську кров… — Златан відчув, як чорнота накочує на нього, нагадуючи про полон у кровопивць і про попередження румунського судді, яке він не сприйняв надто серйозно. — Маріан підозрював, що це станеться. Адже чеська фракція, шляк би її трафив, уклала з кровопивцями угоду — і порушила її. От вони й прийшли помститися.

* * *

— Ви йдете зі мною, — заявила Варта з порога, коли двері їй відчинив сам Дворжак. — Іменем Вартової наказую, — додала рішуче. — Інакше я не гарантую, що ви доживете до ранку. Кровопивці в місті.

На заспаному обличчі чеського правлінця майнули подив і роздратування.

— Тарновецька, ви розумієте, що верзете?

— По‑перше, для вас не Тарновецька, а Вартова Конгломерату. По‑друге, я б залюбки дозволила кровопивцям випити з вас усю кров. Але днями склала клятву захищати всіх магів, темних і світлих, навіть якщо вони виродки останні. Тому ноги в руки і ходу звідси. До вашого дому прийдуть. Вони побували в Горачеків. Ми ще не знаємо, скільки їх.

Варта пообіцяла собі, що хрясне дверима, якщо Дворжак спробує нахамити знову, проте він подивився на неї ще кілька секунд і стомлено кивнув.

— Я піду з вами. Гаразд. Але ви повинні все пояснити. І… куди ми?

Варта затнулася. Вони зі Златаном не знали, де достатньо безпечне місце для магів, на яких полюють кровопивці.

— До Чернінського палацу, — вирішила вона, поки Дворжак зачиняв двері.

— Мені написав один із наших соратників, який опинився всередині. Кажуть, там неспокійно.

— От тепер ви це ще й побачите.

* * *

— Ви хочете дочекатися прибуття чеського судді і спілкуватися з ним? — крикнув Амброз. — Бо я пропоную вам припинити цю дурню і вшитися звідси, поки цілі.

— Ми не поворухнемося, навіть якщо почнеться землетрус, — хвацько вигукнув із‑за імпровізованих барикад один із молодших угорців. — Нагадайте тим, у палаці, аби краще не рипалися. Судді не судді, а варто їм торкнутися павутини — і все тут бабахне так, що…

Амброз зціпив зуби. Його погляд ковзнув на екран мобільного. Чеський суддя, якого так вимагали угорці, все не з’являвся. Новоспечений Вартовий зірвав на ноги кого зміг, проте розумів, що силою йти вперед не варто: надто ризиковано, коли довкола палацу чутливий до магії бар’єр. Наче він реагує лише на те, що всередині. Але хтозна, які ще вигадки є в угорців під рукою. Залишалося чекати, не спускаючи з них очей.

Як на зло, Лукаш не відповідав на дзвінки. А він міг би штурхнути батька: присутність правлінців справила б на угорців більше враження, ніж купка молодих магів та алхіміків. Ще й від полонених у палаці жодної користі.

— Вони що — хочуть, аби Златан самостійно ухвалив рішення про повернення угорця до списку кандидатів? — спитав Алебарда, котрий тільки-но прибув із сестрами й поглядом профі оцінював, де в химерному плетиві магії суперників, що охопило палац, ховаються найслабші місця. Місця, які можуть не витримати, якщо все вийде з‑під контролю.

— А біс його знає, чого вони хочуть! — огризнувся Амброз. — Але жоден мадяр, який думає щось підірвати в моєму місті, звідси не виїде… О, нарешті! — він схопив телефон і всміхнувся до Вартиного імені на ньому. — Алло, ти провалилася десь чи що?..

Алебарда зміряв поглядом стіну палацу.

— Наґінато, — покликав він і нетерпляче пробурмотів: — Вони наклали закляття, що не дозволить найсильнішому з суддів застосувати свою магію, поки він усередині. Але ми — ззовні. Треба відмежувати зону вибуху. Про всяк випадок.

Чорнява алхімея вперла руки в боки і примружила очі, оцінюючи масштаби робіт.

— Ти думаєш, я ношу з собою валізу крейди, коханий? — хмикнула вона.

Алебарда наїжачився: «коханим» дівчина звала його у двох випадках. Зараз це точно була не шалена пристрасть.

— Богумін щось придумає. Але поки що ми самі за себе. Треба інших покликати.

— Привіт, дорогі друзі. Ми в смертельній небезпеці. Не хочете витратити цю ніч на те, що потенційно закінчиться для всіх присутніх сумно? — Наґіната посміхнулась. — Уже телефоную. Відправлю Кузу по мою валізу крейди. Тут роботи до ранку…

— До ранку все вирішиться. Мабуть. Вартові мають втрутитися.

— Тоді я не заздрю угорцям. А ти Алана набери. Він може приволокти натовп своїх, — нагадала Наґіната.

Алхімік стенув плечима. Йому не хотілося залучати світлого главу, але, коли ставки стали високими, вже не йшлося про світло і темряву — Алебарда розумів це чітко, тому потягнувся по телефон.

* * *

Варта застигла й вилаялася під носа. Вона хотіла б радше зустріти натовп кровопивць, аніж Бертока. Але той уже чекав на них із Дворжаком наприкінці алеї. Рятівних поворотів не було.

Дівчина підняла щити і рішуче пішла вперед, нагадуючи собі, що слово Вартового співмірне зі словом судді. Хоча внутрішній голос сторожко нагадував, що для угорця це не означає нічого.

— Незвично бачити вас разом, — сказав Берток замість вітання.

— Боюся, ми маємо справи, пане суддя, — відповіла чаклунка і вирішила одразу піти в атаку: — Вам я раджу негайно відправитися до Чернінського палацу і припинити свавілля власної фракції.

— Негайно? — очі Бертока звузилися. — Свавілля фракції? Дівчинко, а ти не помилилася із заявами?

Варта спалахнула, чіпляючись за темряву всередині себе. Аж тут її увагу привернув рух позаду: кровопивці наближалися — нечутні, як і завжди. Тільки укол десь глибоко всередині повідомив про їхню присутність. Паркові тіні стали густішими, а звуки відступили, ніби хтось затулив Вартині вуха.

— Пане суддя, — процідила вона крізь зуби. — Робіть що хочете, але не заважайте мені. І будьте готові до захисту.

Чаклунка стиснула кулаки, згрібаючи в них павутину. Розуміла, що, найімовірніше, це не матиме сенсу. Розуміла, що дарма, ой дарма не знайшла часу поновити сили. Кровопивць було з десяток — вона вирізняла їхні бліді лиця, плетиво тіней, яке огортало високі постаті, і хижі вишкіри, що прорізалися на лицях, схожих на маски.

Варта вірила, що, попри виснаженість, устигне зірвати тінь з одного, можливо, з двох монстрів. Маріан твердив, що сила простих кровопивць не співмірна з силою їхніх аристократів, отих трьох загиблих. Що їхні підлеглі не мають змоги затуманювати. Що їхня перевага лише в кількості. Амброз пообіцяв поспішити до неї. Але хтозна, чи й вони вдвох…

— Мені потрібно якомога більше вогню, — видихнула вона до Бертока й Дворжака. — Не стійте стовпами! Зараз!

Світло вибухнуло з рук угорського судді, перш ніж кігті одного з кровопивць врізались у Вартині щити, з натугою розтинаючи їх.

Монстр відсахнувся від жаского спалаху. Дівчина спробувала схопити його тінь, але туман вислизнув крізь пальці.

— То он вони які! — знавісніло розсміявся Берток. — Справжні!

Варта прокляла його подумки і вийшла вперед, остерігаючись, щоби зір не підвів її, як це траплялося раніше. Утім, хоч цих чудовиськ і було багато, вони не вселяли в неї той незборимий страх, який уміла навіювати трійця — чи не принцева то сила була?..

— Я — Пожирачка! — закричала дівчина, сподіваючись налякати чи спантеличити їх, не готових до зустрічі зі справжніми Вартовими. — Хто перший?

Проте кровопивці не нападали по одному. Вони накотилися хвилею з ікол, кігтів, тіней і шепоту всередині голови. Варта відбивалася навмання. Пригадувала, що вони бояться магії, бо вона більш нищівна для їхніх тіл, ніж для магів. Під її пальцями тріщали тіні. У голові тріщала напруга. Сили раптом виявилося ще менше, ніж здавалося. Кровопивці відсахнулися від вогню, яким угорець підтримав її. Чаклунка тут подумала, що вдвох — Вартова і могутній суддя — вони можуть вистояти. Вони прорвуться. Хай Берток і не міг торкатися тіней, але в усьому іншому його сила значно перевищувала те, що цієї миті тримала у своїх руках Варта.

Вона шарпнула павутину до себе, але ліва рука несподівано озвалася гірше. Її вже встигли різонути кігті почвар.

Раптом кровопивці застигли. Дівчина помітила, що в одного з них тліє тінь і він ошаліло збиває вогонь. Інший притискав до обпеченого плеча кістляву руку. Вони відійшли, ніби хвиля припливу, всі разом, плавними й нечутними рухами. І заговорили. Варта не чула ні слова, але вловлювала, як щось лилося, затоплювало холодне повітря довкола, не давалося її сприйняттю. Щось було тут — неосяжна, незрозуміла сила.

— Усе даремно, — раптом байдуже пробурмотів Дворжак. Потім зробив кілька кроків уперед і оминув Варту.

— Ти йдеш із нами, — шепотіння зливалося в один голос, глибокий і манливий. — Ти не маєш утечі.

Варта шарпнула чеського правлінця за руку, але той із нелюдською силою вирвався і попрямував до почвар, ніби не бачив нічого довкола, ніби голоси діяли гіпнотично саме на нього і лише на нього.

— Ти йдеш із нами, — повторили вони.

— Зробіть щось! — гаркнула Варта до Бертока, бо сама почувалася випитою.

Але суддя з дивною усмішкою спостерігав за монстрами. І за чоловіком, який рухався до них. І не робив нічого супроти.

Дівчина ступила вперед, але шум посилився і притиснув її до місця. Вона ще бачила кровопивць, розрізняла найдрібніші візерунки на тінях, чула важке дихання Дворжака, котрий мовби хотів спинитись, але не міг віддавати накази власному тілу. Та Варта теж не могла. Тіло затерпло.

Голоси — чи один багатоликий голос — двигтіли довкола неї, сплітаючись у щось глибинне й страшне, як перша пітьма першого темного чаклуна.

— Ти. Це ти. Ти негідне створіння, — жебоніли кровопивці. — Ти порушник слова свого. Ти вбивця. Вбивця. Вбивця!

З останнім «вбивця» Варті здалося, що хтось луснув величезну бульбашку довкола неї. Світ відразу ж заворушився. Вона відчула свої руки й ноги, своє дихання та ослаблу павутину на кінчиках пальців, і…

Щойно її очі знайшли Дворжака, як десятки кігтів та ікол простромили його тіло. Кров бризнула в усі боки. Чаклун не встиг навіть закричати. Мить — і ці кігті розірвали його, вивергаючи назовні скривавлені нутрощі, що квацнули на паркову алею. Чорна поночі кров, яку почвари так цінували, розтеклася довкола. Суха земля всотувала її швидко.

Нудота підкотилась до Вартиного горла. Дівчина закрила рот руками. Важка долоня Бертока стиснула плече несподіваним захисним жестом.

— Убивця мертвий, — прошипіли тіньові в унісон, не зводячи з Вартової та судді своїх окреслених червоним очей. — Передайте їм. Усі вбивці цієї ночі помруть.

Тіні щезли.

Варта опустилась на коліна, бо тремтіння трусило її тілом так, що вона не могла встояти на ногах.

Ці явно не давали клятви не проливати чаклунської крові. Кровопивці прийшли помститися тим, хто вбив їхніх вельмож. Отже, вони прийшли по Златана.

* * *

— Я хочу говорити з вашим представником. Хтось один — вийдіть сюди, і поспілкуємось, як дорослі люди, а не сором усього Конгломерату, — повторив Златан удруге, очікуючи реакції угорців. — Агов, на нас люди дивляться!

У відповідь — тиша. Суддя обсмикнув рукавички.

— Якщо до мене не вийде представник, я вб’ю першого, хто озветься. А потім другого. А далі побачимо.

За півхвилини з‑за барикад таки вибрався один з угорських правлінців. Златан облизав губи, сподіваючись закінчити це швидко. Кровопивці турбували його більше. Тому він зрадів, що побачив навпроти знайоме обличчя. Угорець підійшов до нього.

— Якого чорта ви тут робите в переддень виборів? Відповідайте, Імране, — прошипів суддя.

— Ми, угорська фракція, вимагаємо, щоб нашого кандидата повернули до виборчого списку, — пробубонів зблідлий маг.

— Я питаю, що ви тут робите? — гримнув Златан. — Що за фарс із заручниками? Подумайте гарно, перш ніж давати відповідь чеському судді про те, що збираєтеся вчинити в його рідному місті.

— Ми певні, що наш керівник був змушений зняти свою кандидатуру під тиском. Наша фракція пам’ятає, що таке чесні вибори та гордість. Ми не дозволимо змішати Угорщину з болотом.

— Тоді я хочу побачити вашого кандидата й почути це від нього.

— Ми виступаємо самі.

— Можу зачекати. Позбудьтеся тим часом вашої ілюмінації. Ви загрожуєте не лише життям суддів, а й пам’ятці архітектури та прилеглим будівлям, не кажучи вже про життя простих людей. А завтра — день виборів.

— Якщо суддя Берток не зможе взяти участі, то виборів не буде.

Златан звільнив трохи сили, щоб Імран відчув її.

— Я рідко повторюю двічі. Але для вас зроблю виняток: я говоритиму виключно з вашим кандидатом. Ваші ж дії розцінюю як найвищу міру злочину — замах на життя представників суду. Якщо вам стає нахабства твердити, що угорська фракція самостійно вирішила піти на такий крок, то відповідати перед законом ви будете за своєю провиною. Кожен. Ви вже бачили, що я і з членами власної фракції не панькаюсь. А тепер — чекаю на суддю Бертока. Якщо він не з’явиться протягом години, то ми застосуємо проти вас силу. На цьому все.

Златан видихнув і першим пішов назад — до Алебарди, який зосереджено роздавав розпорядження алхімікам. Вони оточували палац мереживом заклять, що в найгіршому разі мали б стримати вибух і захистити будівлі поруч.

— Феліксе, я на місці, — маг набрав австрійського суддю. — Вимоги угорців передбачувані: Берток має бути в списку кандидатів.

— Де він сам?

— Біс його знає. Як крізь землю провалився.

— Ви можете вплинути на них усіх своєю силою та змусити звільнити нас?

— Угорців надто багато. Але я дав їм годину, щоби притягли Бертока сюди. Інакше — йдемо в наступ.

— Палац злетить у повітря від найменшого спалаху магії з нашого боку.

— Я знаю. Просто зачекайте.

Фелікс затулив мікрофон — Златан почув лише приглушений шепіт, у якому важко було вловити сенс, але обурення звучало чітко. За півхвилини австрійський суддя озвався знову:

— Якщо за годину Берток не з’явиться, приймайте умови угорців. Урешті, це дійсно скандал: найперспективніший кандидат — і виходить із перегонів. Зараз нам дійсно важливо провести ці вибори.

— Іншими словами, верховне правління підкориться купі мадярських маніяків?

— Із двох зол обирають… Знаєте цю фразу, суддя Златане?

Він скрипнув зубами.

— Як скажете, Феліксе. Тільки дайте мені ще Маріана…

У телефоні знову залунали приглушені голоси.

— Слухаю, — озвався румун.

— У місті кровопивці, — випалив маг. — Вони прийшли помститися чехам, які порушили їхню угоду. Уже сталося щонайменше одне зникнення. Треба спинити це. Інакше вони винищать половину чеської фракції. Що я можу зробити, щоб порозумітися з ними?

— Що ви можете зробити? — румуна, здається, це дуже розвеселило, бо зазвичай стриманий Маріан зайшовся сміхом. — Моліться, якщо в когось вірите, і спробуйте дожити до сходу сонця.

* * *

— Справжні, — повторив Берток, мабуть, утретє. — Ти диви, дівчино, не думав, що колись побачу їх наживо.

Варта промовчала. Їй не хотілося бачити їх ніколи більше. Вона щосили втримувала свій обід у шлунку, намагаючись не дивитися на місце, де лежало все, що залишилося від Карела Дворжака. На щастя, темрява парку приховувала всі деталі картини.

— Давай, іди звідси, — угорець удруге примирливо поклав руку їй на плече. — Трупові не поможеш. Хоча, правду кажучи, я ще хтів перебалакати з Дворжаком. Але не вийшло…

Варта зробила над собою зусилля і підвелася з колін. Машинальним рухом підняла золоту загорожу щитів, хоча й розуміла, що проти Бертока їй вони допоможуть не більше, ніж поліетиленовий дощовик.

— Ваша фракція, — видушила вона з себе, — погрожує підірвати Чернінський палац і всіх усередині. Оскільки ви зняли свою кандидатуру.

— І що?

— Не плануєте спинити їх?

— Навіщо? Вони все правильно зробили. Я не смію втручатися. Тобі теж не раджу. Якщо судді не втратили клепки, вони зрозуміють, що краще погодитися на вимоги. Якщо ж ні, то в них буде ще цілий день рівнодення на роздуми.

— Хочете затримати їх тепер, щоб балотуватися наступного року? — здогадалася дівчина.

— А тобі що до того, доблесна захиснице? Ти своє місце отримала, сиди й не попискуй. Чи нагадати, з ким говориш?

Берток блиснув посмішкою. Дівчина не відчула, як це сталося, проте атака угорця прорвалася крізь її слабкий захист і здавила так сильно, мовби була матеріальними лещатами. Щити затріщали, нагадуючи про звук, з яким тіні кровопивць віддиралися від шкіри. Варта застогнала. Незрима сила відтісняла її, змушуючи підошви кросівок занурюватися в гравій на алеї. Суддя клацнув пальцями — тиск послабився, але два удари мовби переламали світ навпіл.

Варта впала, відчувши під пальцями бите скло, що гарячими спалахами проїхалося по долонях.

— Ану облиш її, ти, одоробло мадярське!

Тиск зовсім відступив — Берток перемкнувся на нового суперника. Проте Амброзова прямолінійна атака була розвіяна ще швидше, ніж Вартина. Угорець стьобнув Вартового незримою хвилею, що розсікла повітря. Запахло паленим.

Мить — Амброза причавило до землі.

— У свої ігри будете бавитися з іншими дітьми, — відповів суддя на диво стримано. — І дякую, Вартова, я отримав твою передачу від Віслава. Сповна. Та якщо хочете затриматися на своїх посадах, то не намагайтеся надалі переходити мені дорогу. Двоє сильних темних стануть важкою втратою для нашого апарату. Але не непоправною.

Варта силкувалася підвестися, роздираючи лікті об гравій, але рештки сил полишали її, ніби суддя живився ними. Амброзові не вдавалося навіть підняти голову.

Берток гмикнув, оглядаючи Вартових, розпластаних біля його ніг, а тоді повільно розвернувся й дійшов до кінця алеї, перш ніж чаклунка спромоглася звестися на ліктях.

— Зараза… зараза… зараза… — дівчина тричі глибоко вдихнула і ривком відірвалася від каміння, яке набилося їй у взуття й під одяг. Тіло нило й озивалося спазмами. Долоні й зап’ястя кривавили. — Зараза, втік, сволота така! — видихнула вона.

— Дякуй, що не прибив, — прохрипів Амброз, котрий уже сидів навпочіпки й витрушував камінці з короткого жорсткого волосся.

— Ми йому наразі потрібні, — похмуро відказала Варта. — Де Златан?

— Біля палацу. Шум неабиякий здійнявся. Зібралися алхіміки й маги, а твій дорогий суддя завалює угорців погрозами в надії, що вони відступляться.

— Я мушу підживитися, бо сили на нулі. А тоді нам потрібно туди, — чаклунка похолола, згадавши стіну тіней і сплетіння їхніх голосів, яке перемагало здоровий глузд. Вона сподівалася, що, поновивши запаси енергії, зможе чинити їм опір.

— А… а угорський чванько? Він нам не потрібен?

— Приведеш його? — Варта здвигнула бровами. — Я думаю, що ні. Бертока подужає лише співмірний суперник. І це не ми з тобою. А Златан тим часом…

— Можеш не казати. У дупі, так?

— Одразу видно, що ми напарники. Порозуміння з півслова, — зіронізувала дівчина. — Ходімо вже!

Вона спробувала підвестись, але права нога раптом озвалася хрускотом. В очах потемніло, й замість ривка вгору, Варта впала на одне коліно.

— Жити будеш? — Амброз подивився на неї насторожено й простягнув руку.

Нога пекла, ніби її поливали окропом. За кілька секунд різкий біль минувся, але чаклунка зрозуміла, що не може ні підвестися, ні обпертися на праву ногу. Коліно мовби втратило точку опори. Паніка хльоснула.

— З ногою щось. Краще йди сам, — прошипіла Варта крізь зуби. — Іди й попередь Златана. Скажи, щоб ушивався. Вже.

— Я тебе понести зможу. Мені не важко, — запропонував маг, демонструючи руки завсідника тренажерного залу.

— Плювати на мене. Брата свого рятуй, — дівчина сіпнулася, і пекучий біль повернувся. — А я нап’юся зілля і наздожену, коли попустить. Клятий Берток…

— Лади… — Амброз окинув Варту співчутливим поглядом, і тут його очі вихопили когось попереду. — Данко! Да-ан! — глава темних зірвався на ноги й заволав щосили: — Дано, чекай!

Варта й собі озирнулася: дівчина, яку кликав Амброз, звернула з сусідньої алеї й на мить застигла в нерішучості, але потім змінила напрямок і вирушила до них.

— Слава вищим, що ми тебе зустріли! — Амброз кинувся назустріч.

Варта зустрілася поглядами з Даною і заціпеніла. То була світла алхімея, з якою вона зіткнулася на другий день свого перебування в Празі.

* * *

— Де суддя угорський? — спитав Алан у лоб, коли приїхав зі своїми друзями-алхіміками.

— Тут його немає, — відказав Алебарда. — Ви повинні взяти на себе північний бік палацу. Маємо менше години затишшя.

— Ти наче повідомив, що угорець організував це.

— Так. Але ми не знаємо, де він.

Глава світлих зміряв темного алхіміка поглядом.

— Гаразд. Тоді де ваш керівник?

— Я замість нього, — Алебарда наблизився до Алана і відповів на його погляд неприхованою неприязню, яка охоплювала його щоразу, коли цей — надто сильний світлячий — стояв навпроти.

— Може, ви б угамувалися? — Наґіната вклинилася між ними, блискаючи очима. Вона непомітно стиснула Алеву долоню, і це заспокоїло його. — Шановний світлий, якщо вже всі ви підірвалися з ліжок, то ставайте до роботи. Потім поспілкуєтеся.

Алан перевів погляд на Златана, котрий неподалік говорив по телефону, й рішуче попрямував до нього. Суддя відмахнувся — вочевидь, новини, через які йому телефонували, були важливішими. Тому світлий глава неохоче повернувся до Алебарди.

— Річ у тім, що я помилково потрактував вашу інформацію. Скоро сюди приїде мій родич, котрий має велике бажання поговорити з угорським суддею. Якщо він не знайде його тут, то проблеми будуть уже у нас.

— Твій родич не в змозі зачекати? Допоміг би — зайвих рук не маємо.

— Мій родич не в змозі зачекати. Зате в змозі знищити тут усе й без угорських вар’ятів, якщо його роздратувати. Велика сила несе непоправний вплив на характер — ви, панове темні, мали би про це знати краще від мене, — похмуро відказав Алан, витягаючи крейду з довгастих нашивок на блейзері. — Північний бік наш.

* * *

— Дано, з мене плата. Допоможи їй, — Амброз стиснув плечі алхімеї. — Часу в нас нема.

Дівчина вирвалася й мигцем зиркнула на Варту. Чаклунка розуміла, що її впізнали: гнівний погляд, спалах аури, стиснуті губи.

Вона інстинктивно напружилась і хотіла вже сказати Амброзові, щоб не марнував часу, коли алхімея присіла поруч і вимогливо спитала:

— То що з тобою? У мене теж часу нема: Алан оголосив терміновий збір біля Чернінського…

— Нога. Права, — Варта спідлоба подивилася на алхімею. Та вже блукала пальцями довкола пораненого коліна й змушувала ногу згинатися й скручуватися, пробуджуючи спалахи та ниття.

— Зв’язки мовби хтось силоміць розривав, — Дана видихнула і дістала крейду з уже знайомого Варті кулона. — Тобі треба бігати сьогодні, так, пітьмава?

— Так.

— От чорт. Оце завдання. Смію завважити: краще би ти вмерла від Сакре Кьор. Ти й та відьма, у серці якої не живе ні краплі любові, бо закляття від неї відбилося, як від щитів судді.

— Дано, — Варта зціпила зуби. — Відьма не хотіла нікому смерті. І я теж.

— Чи не забагато честі для тебе, пітьмава: хотіти чи не хотіти комусь смерті? — руки алхімеї рухалися, вона вже креслила щось. — З чого це взагалі пітьмаві вирішують, кому жити? Бо в Грі перемогли?

— Ви не кращі, Дано, — видихнула Варта, пригадуючи незліченну кількість сутичок зі світлими, що супроводжували її все життя.

— Не хочу слухати ніяких виправдань… — вона кашлянула й продовжила холодним діловим тоном: — Слухай, у тебе дуже неприємний розрив. Я зроблю підтримку й зафіксую все так, що ти зможеш рухатися, як звично. До ранку, не довше. Потім коліно не витримає. Готуйся до болісних постефектів. Ти мене ще довго проклинатимеш, але, смію зауважити, ніхто в цьому місті не виконає цього закляття краще!

Варта кивнула. Біль, який прийде згодом, не лякав її, поки на волосинці висіли Златанове життя й чаклунські вибори. Схема заклинання розросталася розчерками Дани. На все знадобилася тільки одна безцінна хвилина.

* * *

Варта побачила Златана, щойно вони з Амброзом звернули з вузької вулиці, що вела вниз, до палацу. Сила нуртувала всередині, дорогою сюди зачерпнута так щедро, що кілька хвилин тремтіння в усьому тілі не влягалось. Але тепер павутина обвивала руки й не ризикувала розчинитися в найпотрібніший момент, як було під час минулої зустрічі з тіньовими. Чаклунка пробігла останні кількадесят метрів і, проігнорувавши вітання Наґінати, підлетіла одразу до мага.

— Маю до вас розмову, пане суддя! — випалила вона, хапаючи його за руки. — Термінову!

Дівчина потягла його вбік під допитливими поглядами присутніх, які добре помітили її поспіх і тривогу.

— Варто, де Дворжак? — одразу ж спитав Златан.

— Мертвий. Слухай… Слухай, тобі треба поїхати. Сховатися. Просто зараз. Чуєш? Негайно.

— Чую. Але не зовсім розумію.

— Кровопивці вирішили вбити тих, хто вбив їхніх родичів. Не просто забрати в полон. Вони розірвали Дворжака в мене на очах. Ні я, ні Берток не змогли нічого зробити.

— Ти з Бертоком була?

— Довга історія… Він утік. І тобі треба тікати. Кровопивці рухаються дуже швидко. Я не знаю, скільки ще смертників у їхньому списку. Златане, я цілком серйозно. Забий на все. Берток не зміг їх пересилити, а ти знаєш, як він уміє пресувати. Хоча, може, він і не намагався, але…

— Варто…

Чех схопив її за плечі, і вона зрозуміла, що знову тремтить так, що зуб на зуб не потрапляє. Маг ще не сказав ні слова, а дівчина вже знала відповідь.

— Варто. Я — єдиний суддя, крім Бертока, який не в тому клятому палаці. Я не можу піти звідси. Не зараз.

— Ти — мій напарник, Златане, — знавісніло відказала дівчина. — Ти мені живим потрібен! Не суду чи правлінню, не празькій тусівці… Залиш ситуацію на Амброза — він поки що «Вартовий» тут, на Алана з Віславом — вони дадуть собі раду.

— Але угорці…

— Угорці блефують. Їхнє завдання — нав’язати суду свої умови або протримати суддів увесь день виборів у палаці, щоб не допустити голосування… Златане! — відштовхуючи відчай, Варта зазирнула в очі друга й повторила твердо: — Зараз, або нам кінець.

Маг підвів погляд над її головою, виглядаючи щось попереду, і прошепотів:

— Нам кінець.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

Довічна посада

Навала кровопивць прокотилася вулицею, як хвиля туману. Як химерна ілюзорна магія, що захоплює тебе швидше, ніж ти розумієш, що відбувається. Спостерігаючи, як вони наближаються, Варта інстинктивно схопила однією рукою зап’ястя Златана, а іншою — павутину. Бентежні й панічні думки пробігли в голові й розчинилися в гулкому дзвоні, який ширився зсередини.

«Зірвати їхні тіні».

«Не гасити вогонь».

«Не дати торкнутися себе».

«Не випускати руку Златана».

Варта добре пам’ятала, як Дворжак, зачарований голосами кровопивць, сам пішов до них, ніби на спів сирен.

«Не випускати руку Златана».

Усі довкола завмерли теж — здавалося, заціпеніння нападає на кожного, хто зиркне в бік кровопивць. Варта хотіла закричати про світло й вогонь, хотіла покликати Амброза — третій Пожирач їм необхідний. А натомість долала тиск і боролася з власним тілом, бодай щоб дихати, бо повітря здавалося важким і густим.

Кровопивці ковзнули повз них зі Златаном, здіймаючи куряву. Кілька поглядів-голок впились у Вартову й суддю, але раптом створінь відволікло щось інше. Вони простували до палацу.

— Там… — Златанів голос нагадував тріск криги. — Там… із чеської фракції… хтось причетний…

Він схопився за груди, мовби теж не міг набрати вдосталь повітря.

Варта сіпнулася вперед, але кровопивці випередили всіх. Вони нечутно й легко обійшли угорців та барикади, ковзнули, невловимі для плетив алхіміків, і розчинилися всередині, не торкаючись ні дверей, ні палацових вікон.

— Стіни їх не стримують. Вони зараз знайдуть свою жертву. Когось із чехів, — зачаровано прошепотів Златан. — Магія спровокує вибух. Адже ті, хто всередині, не очікують нападу і захочуть захиститися. Навіть випадково. Навіть інстинктивно. Магія, і… — чех вибіг на площу перед палацом і заволав: — Кровопивці всередині! Якщо спалахне іскра, кранти нам усім! Негайно зніміть закляття! Іменем суду і здорового глузду, виродки!

Його крик привернув загальну увагу. Кілька угорців висунулися з‑за барикад ні в сих ні в тих. Варта могла б посперечатися, що живих кровопивць їм бачити не доводилося.

— На це потрібен час… — озвалися правлінці.

— То починайте! — гаркнув Златан. — Це наказ.

Він шарпнув рукавиці, поправляючи їх, і напружено подивився в бік палацу.

— Усі, хто не знімає закляття — геть звідси! — крикнула Варта, розуміючи, що в них є хвилина-дві, не більше, перш ніж кровопивці знайдуть своїх жертв усередині.

— Аге‑ей! Вартова, не здіймай стільки шуму. Бо в мене у вухах дзвенить! — знайомий голос змусив дівчину напружитися.

Віслав наближався до них, позіхаючи, мовби щойно прокинувся. Підійшовши до Златана й Варти, він широко всміхнувся.

— Я від Аланека почув, що у вас тут повний триндець. І прийшов із власними планами, але так уже й бути — допоможу задля наших численних непорозумінь у минулому, — світлий маг позіхнув іще раз, прикриваючи рота долонею, а тоді різко розвів руки, спалахом енергії відштовхуючи і Вартову, й суддю.

Чаклунці здалося, що світ репнув навпіл. Світляк застиг із розкинутими руками, як розп’яття людського святого. На палац упала ледь зрима тінь, що нагадувала повітря над вогнищем — вона так само дрібно тремтіла і викривляла все, змушуючи очі сльозитися.

— Хвилини півтори я вам гарантую, — кинув світляк до угорських правлінців. — Устигнете зняти свою вибухову шмагію?

Ті квапливо кивнули й заметушилися за барикадами.

— Я прийшов до Бертока. Поспілкуватися, так би мовити, — процідив крізь зціплені зуби Віслав. — Але як його тут нема, то зачекаю.

— Він уже нічого не зробить, — заперечив Златан. — Щойно закляття з палацу знімуть…

— Не бійсь, суддя, я триматиму його на контролі, хай хоч скисне.

— Добре, — кивнув Златан і покликав Амброза та Алебарду. — Слухайте. Щойно угорці знімуть закляття і час рвоне, ви повинні затримати їх. Коли судді безпечно покинуть палац, то вирішать, що робити.

— Діло кажеш, — погодився незвично похмурий Амброз. — Алю, збери всіх сюди.

Той помчав по периметру, де темні й світлі алхіміки креслили свої плетива. Амброз попрямував до кількох чеських правлінців, котрі похмуро позирали на палацові стіни.

— Златане, — Варта нетерпляче смикнула його за рукав. — Тепер ти розумієш, що час звалювати?

Дівчина помітила, що руки Віслава посмикуються і напруга, написана на його обличчі, зростає. Проте Златан не поворухнувся.

— Я люблю тебе, Аґато Станіславівно. Я пропав того ж дня, як зустрів тебе вперше. І я не шкодую про це ні краплі, — прошепотів чех у відповідь і подивився на неї очима з гіркими вогниками. — Хочу, аби ти пам’ятала це надалі, що б не сталося. А тепер — мені час до наших кривавих друзів. Складеш компанію? Твоя сила може знадобитися, — він не став чекати на відповідь, сховав руки в кишені, відвернувся від Варти і рішуче попрямував до головного входу в Чернінський палац, який посмикувався, наче ілюзія, що танула в передсвітанковому повітрі.

* * *

— Куди ти преш, придурку? — Варта кинулася за Златаном і разом із ним перетнула межу щитів Віслава, за якою завмер у часі палац.

— Я їй у коханні зізнаюсь, а вона мене придурком величає… Хіба не очевидно? Кровопивці прийшли вбити тих, хто зірвав тіні їхніх друзів, — відповів Златан на диво безтурботно. — Я — вбивця самого принца. Мені спасу від помсти не буде ніколи й ніде. Піду до них. Коли не вдасться домовитися, то краще йди геть: не думаю, що тобі треба на це дивитися. Я б хотів залишитися в твоїй пам’яті крутим магом, а не закривавленими шматками плоті.

— Отже, ти усвідомлюєш: якщо прийдеш сам, тебе однаково вб’ють, — відповіла Варта, відчуваючи всю холодну вагу цих слів, які відлунювали порожнім коридором.

— Так. А якщо не прийду, то скоро розвидниться. Кровопивцям доведеться відступити. Але вони з’являться наступної ночі — так казав Маріан. Дякую, мені вже вистачило постійного тікання від прокляття та демона. Не хочу ще й цих від кривавих монстрів шукати спасу. Мені осточортіло таке життя.

— Тут є я й Амброз. Разом ми можемо вбити кровопивць, — не здавалася Варта, хоча внутрішній голос твердив, що легше повіситися, ніж переконати в чомусь Златана Богуміна. — Я вже поновила сили. А ці почвари мають бути слабшими за своїх очільників.

— Убити? Так, можемо. Троє чародіїв зі здатністю здирати тіні повинні пересилити це збіговисько. Тим паче, на нашому боці їхня непоінформованість про те, що Вартові повернулись.

— Я їх поінформувала, коли ми зіткнулися в парку. Але не певна, що вони повірили, — я була геть знесилена тоді. Тепер інша річ.

— Знаєш, Бертокові сподобався би твій кривавий хід думок. Але вб’ємо цих — прийдуть інші.

— А ти підеш, щоби просто їм здатися?

— Просто? Звісно, ні. Треба, щоби вони задовольнили своє бажання помсти і не заподіяли нічого іншим. Якщо вийде порозумітися, тоді все обійдеться. У мене є трохи аргументів та пропозицій. Я використаю всі.

— Гаразд. А я піду з тобою і повбиваю їх. Якщо аргументи та пропозиції не спрацюють, — похмуро відказала Варта, певна того, що перемовини з такими суперниками буде важко провести безкровно.

— Та і я не втрачу нагоди трохи поскубти тіні монстряків, — озвався позаду засапаний Амброз, наздоганяючи Варту й Златана. — Куди без мене рвонули? — він гнівно вирячив очі на брата.

— А з вас вийде непоганий дует. Обоє любите кидатися просто в серце небезпеки, — відповів чех без злості. — Ну ходімо вже, не витрачаймо фори, яку подарував Віслав.

Тут тиша палацу, застиглого в часі, раптом луснула, і звуки заповнили все. Стіни здригнулися: десь ліворуч прогримів вибух. Зі стелі посипалися шматки ліпнини. Шибки взялися тріщинами, як тонка крига.

— Здається, вони не встигли остаточно зняти закляття, — спохмурнів Амброз. — Онде гахнуло…

— Розберуться. Головне, що ми всі не злетіли в повітря.

У кінці коридору затупотіли кроки. Варта напружилась, але тоді пригадала безшумний рух кровопивць і зрозуміла, що попереду — лише люди. Створіння з плоті й крові.

Судді на чолі з Феліксом і група чеських магів поспішали вниз, до виходу.

— Суддя Златан! — австрієць, здавалось, дуже здивувався, побачивши їх тут. — І обоє Вартових. Що трапилось? Що зовні? Ми почули вибух…

— У лівому крилі щось бахнуло‑таки. Але ми змусили угорців зняти закляття й потрапили сюди. Хочемо оглянути палац, щоб тут раптом не залишилося ще небезпечних сюрпризів. Це всі полонені?

— Так, — кивнув Фелікс.

— Тільки Якуб відстав, — похмуро озвався один із чехів.

— Ясно, — кивнув Златан. — Ми з Вартовими скоро приєднаємось до вас зовні. Унизу кандидат Віслав і глава світлих Алан, вони повинні затримати угорських заколотників. Чи ви раптом не зустрічали тут кровопивць?

— Кровопивць? — Емек кумедно кахикнув. — Ґдиби я їх побачив тут, то волів би ніколи більше не проводити зборів у Чернінському палаці.

Румунський суддя відділився від гурту, підійшов до Златана і суворо зміряв його поглядом:

— Якщо вони поруч, вам краще тікати. Матимете хоча б спокій до наступної ночі.

— А наступної ночі що? — гмикнув Златан. — Часником обвішатися?

Румун відповів не одразу.

— Ми не зможемо стати вашими заступниками перед кровопивською владою, — просипів він. — На них ще може справити враження статус судді, проте я не розраховував би на це занадто. Номінально ми не маємо договорів, які би регламентували співпрацю чи забезпечили вам шляхи до відступу.

— Знаю. Але в мене є недоторканність. Принаймні у світі магів. А ще — тут обоє Вартових. Як би ви оцінили наші шанси на перемогу в сутичці?

— Вельми високо. Тіньові, які не мають королівської крові, не володіють ані вмінням насилати туман, ані здатністю легко пробивати щити. Їхня сила суто в кількості. Найбільше остерігайтеся навіювання, та й воно може торкнутися лише когось одного. Проте якщо ви й переможете сьогодні, чутка про повернення повноцінних Вартових пошириться дуже швидко, і наступного разу по вашу душу прийдуть володарі непересічних сил, а не рядові воїни.

— Дякую за інформацію. Саме тому я хочу дійти з ними згоди сьогодні й не відкладати це до наступного разу, — відказав суддя чеський і підвищив голос, аби його почули й інші, а не лише Маріан: — До зустрічі внизу, панове. Сьогодні ж день виборів! Оце пекло буде!

Златан посміхнувся і рвонув сходами нагору. Варті здавалося, що йому просто горить якнайшвидше дістатися власної смерті.

«Але не діждуть, я не дозволю цього! » — пообіцяла собі чаклунка.

«І що ти зробиш? » — недовірливо допитував внутрішній голос.

«Все. Я зроблю все».

Коли нагорі сходів заворушилося повітря і в передсвітанковій сірості окреслилися тіні кровопивць, котрі перекривали їм шлях суцільною стіною, дівчина здригнулась. Але Златан не спинявся, піднімаючись їм назустріч. Тож і вона не мала права зволікати.

Чех завмер просто перед тіньовими, хоча поки що їх розмежовували невидимі щити. Варта й Амброз застигли на сходинку нижче.

— Я — Пожирач, панове, — голосно заявив Златан. — Я — чеський суддя. І я — вбивця принца Атанаса. Вислухаєте мене, перш ніж ми перейдемо до справи?

* * *

Штори на вікнах не пропускали навіть світанкової сірості, тому кімната, обрана для переговорів, потонула в темряві.

— Убивця може говорити, — прошипіли голоси, сплетені разом так міцно, як мотузка для петлі, яка от‑от затягнеться смертельним вузлом.

Златан вийшов на середину зали. Кровопивці стояли півколом і невідривно, не кліпаючи дивилися на нього — багато-багато червонуватих крайок довкола очей горіли рівним світлом.

Варта спинилася поруч із магом, намагаючись не випускати з уваги жодного руху. Вона вже налаштувалася на сутичку і тепер підраховувала кровопивць та вишукувала їхні ушкодження. Передсвітанкова сизість знадвору навряд чи могла зашкодити монстрам, проте дівчина цілеспрямовано протягла павутину до вікна, щоб зірвати штору найпершим же рухом і дезорієнтувати їх. Також її увагу привернула люстра. Дорога, масивна, з десятками геть непрактичних кришталевих деталей. Які можуть дуже гарно тріснути й розлетітись. І вогонь, так. Варта перезирнулася з Амброзом. Він експерт, коли йдеться про вогонь і руйнацію. Знатиме, що робити.

— Я прийшов сюди сам, бо знаю вашу мету і хочу досягти порозуміння, — почав Златан.

— З убивцею порозуміння нема, — зашелестіли голоси, і червоні крайки очей пояскравішали. — За пролиту кров чи зірвану тінь має пролитися кров або впасти тінь убивці. Закон непорушний.

Маг кивнув.

— Так. Я знаю про правила кровної помсти — навіть більше, ніж хотів би. Але дозвольте прояснити ситуацію. Члени чеської фракції, які уклали угоду з вашими побратимами, порушили закони Центральноєвропейського конгломерату. Вони продавали чародійську кров. Відповідно, ваш принц і його посіпаки — не менші порушники.

— Чародійські виплідки отримували свою плату. Інше не цікавило їх.

— Так. Але саме розслідування їхнього злочину привело мене в полон до Атанаса і двох його соратників. Через незнання того, з ким маємо справу, мені довелося зіткнутися з вашим принцом. Я захищав своє життя в рівному протистоянні й не маю жодного стосунку до магів, які порушили угоду та потім підступно вбили Атанасових поплічників. Моє завдання — зберігати мир у Конгломераті. Суддівську недоторканність визнають та поважають усюди. Чого я хочу і від вас.

Златан замовк.

Варта напружилась. Ось зараз. Зараз вони атакують. Проте кровопивці тільки хиталися з боку в бік, ніби їх колихав протяг, і вели далі:

— Ми любимо правду, чародію. Сміливість поважаємо як найвищу з чеснот. Тому вислухали тебе. Але завдання наше не слухати — а покарати вбивцю. Вбивця — ти. Тобі нема прощення за тінь Його Високості, зірвану свідомо чи випадково.

— А за кров празьких чародіїв кого вбивати? — гаркнув Амброз, котрий тремтів так, ніби це йому загрожувала розправа.

Кровопивці озвалися — не гнівно, не ображено — рівно й просто. Саме ця рівність їхніх голосів найдужче лякала Варту. Вона розуміла, що почвари не відчувають ненависті чи злості, вони не хиляться від емоцій чи Златанових аргументів, їм начхати на закони Конгломерату. Тіньові прийшли сіяти смерть. Усе інше цікавило їх не більше, ніж дзижчання мухи.

— Ми платили за кров, чародію, — видушили вони. — Се частина угоди.

— До біса такі угоди!..

— Тихо, Амброзе! — прикрикнув Златан. — Ми не для сутички тут.

Варта зрозуміла, що якщо не зробить нічого, то з хвилини на хвилину все вибухне. Але що зробити? До чого апелювати перед тварюками, котрі мають свій закон і вірять лише…

Лише крові. Та силі. Тому слова для них — пустий дзвін. Тому нема сенсу апелювати до чаклунських статусів і традицій — треба, щоб тіньові відчули загрозу для себе. Загрозу, якої не відчували вже століття, — те, що ховається в її, Златановій та Амброзовій крові.

— Пане суддя! — вигукнула чаклунка. — Ви недостатньо чітко висловилися щодо ваги вашої роботи, — вона зробила крок уперед. — Іменем Вартових Центральноєвропейського конгломерату заявляю, що ваші претензії до Златана Богуміна не мають сили. Бо він є суддя чеський. Його оберігає недоторканність…

— Ми вже чули се, чародійнице.

— Але він має й інший захист: прадавню силу Вартового в своїй крові — і мене як напарницю. Тому якщо посмієте торкнутися його, то Пожирачі, як ви звете нас, вистежать кожного з вас і знищуватимуть удень та вночі, у великих містах і забутих селах, усюди, де тільки майне ваша тінь. Якщо ви посмієте простягти кігті до судді чеського, на плечі якого наш добробут спирається, то, клянуся на своїй крові… — вона звільнила павутину і перерізала собі долоню, відчуваючи, як спалахують жагою очі кровопивць, — …клянуся, що покладу своє життя до останнього вдиху на те, щоби стерти вас на попіл.

Варта стиснула долоню, з якої капотіла кров, і тільки тепер відчула, що вона вся горить. Тіпало, мов у гарячці. Але ця клятва могла зіграти краще за прості слова.

Створіння зашелестіли схвильовано та збуджено, а тоді заговорили:

— Ви назвалися Пожирачами. Пожирачів у цих краях не було вже…

— Сто років, — твердо відповіла чаклунка. — Та ви добре відчуваєте, що палає в моїй крові. Ви й самі розумієте, що перемогти могутнього принца Атанаса не зміг би простий маг. Вартові знову на сторожі Конгломерату. Ви ж чуєте це.

Вона примружила очі й окинула поглядом стіну тіней напроти.

— Це правда. Ти правдиво носиш дику кров… Але вбивство особи королівської тіні стоїть вище над усе, — зашелестіли почвари.

Чаклунка не стримала стогону. Златан узяв її поранену руку в свою. Його долоня спітніла й вихолола. Дівчина уявила, чого йому коштувало стояти зараз перед своїми потенційними вбивцями і говорити спокійним та впевненим голосом, ніби він звертався до правлінців з трибуни Конгломерату.

— Ми добре почули твою клятву, правдива Пожирачко, — продовжили кровопивці. — Від імені великого роду королів Валахійських говоримо, що готові протистояти тобі, доки останній із нас не впаде попелом на землю.

— Це я можу й зараз влаштувати, — озвався Амброз, хрускаючи фалангами пальців. — Пожирачів, слава вищим, у нас вистачає. Вартова буде не сама, коли прийде по ваші тіні.

Кровопивці застигли; невловимі погляди черкали тепер празького главу, на котрого раніше вони не звертали ні дрібки уваги.

— Троє, — шелеснули вони, мовби спантеличені цим відкриттям. — Троє… Коли Його Високість вирушив до Богемії, Пожирачів не було, а празькі чародії запевняли у відсутності загроз. Тепер же дика кров ожила аж у трьох… Ми чуємо вас добре. Ми чуємо вогонь, який устигли забути за сто літ. Це достеменно він…

— І ви не отримаєте Златана Богуміна без бою, — запевнила чаклунка. — Тож подумайте, чи варто виходити на цей бій.

Їй здалося, що незримі голки прошили тіло наскрізь, хоча то тільки горіли погляди. Що в тих поглядах було, окрім жаги допастися до порізу на її долоні, Варта не могла вловити, але інстинктивно відчувала, що змогла хоч трохи похитнути бажання кровопивць роздерти Златана, як вони зробили цієї ночі з Дворжаком і ще чорт його зна зі скількома чеськими правлінцями.

— Дайте нам час на нову ухвалу, — прошепотіли кровопиці в унісон.

Хвилину чи дві вони стояли в тиші: тіньові збилися докупи, у колі жебонів шепіт, якого чаклунка не могла розібрати, скільки не вслухалася. Та носії помсти продовжили дуже скоро:

— Ми цінуємо се життя, хай і в мінливому світі. Тому наше слово буде таким: зважаючи на те, що вбивцю хранять древня кров та закон чародійного люду, ми залишимо йому життя, допоки недоторканність судді лежить на його плечах. У той же день, як він зніме з себе зобов’язання перед цим Конгломератом, ніщо не стримає нас від того, щоби вчинити помсту, — тіні хитнулися. — Також накладаємо на вбивцю заборону без заклику від нас в’їжджати до Будапешта і наближатися до оплоту королів, бо там клятва не матиме сили. Хай пам’ятає про смерть у тіні, яка чекає на нього. Хай вона стане нагадуванням про те, що за все треба платити. Бо ваші життя короткі й ви бездумні, Пожирачі. Кидаєтесь у вогонь, не думаючи про те, кого він палить, не думаючи про те, що буде далі. Але далі завше є. Ви маєте нашу непорушну клятву на цьому, — кровопивці замовкли, а коли заговорили знову, Варта вперше вловила в їхньому плетиві голосів проблиск емоцій. — У відповідь ви повинні пожертвувати крові. Вона має пролитися за нашого принца. Ваша — вдесятеро цінніша від чародійської, у стократ цінніша від людської…

— Пролитися, кажете? — чаклунка розсміялася. — Залюбки. Дивіться.

Вона вирвала руку зі Златанових пальців і розітнула долоню, поглиблюючи поріз.

Кров порснула й потекла вниз тонкими цівками. Перші краплі впали на килим.

Створіння кинулись до чаклунки, але напоролися на щити, блискавично здійняті суддею.

— Кров пролито! Клятву укладено! — закричала до них Варта. — Умову виконано! Але ви не маєте права торкнутися неї.

Поки монстри розпорювали щити — вони робили це значно повільніше, ніж їхній принц, — дівчина відійшла до дверей і, луснувши двома пальцями капсулу із зіллям зцілення, втерла його в поріз. Це мало би спинити кров, поки вона знайде чим перев’язати рану.

— На цьому вважаю нашу розмову закінченою, — видушив Златан, змахнув пальцями та рвонув штори в боки.

Тіньові сіпнулися до протилежної стіни. На підлогу лягли скупі сонячні промені, які вихопили свіжі криваві плями на килимі.

Мить — і в залі не лишилося й сліду кровопивць, ніби вони протиснулися всі разом у просвіт дверей на іншому кінці кімнати.

У мертвій тиші пил танцював у тьмяному світлі й повільно осідав.

— Довічно суддя, — видихнув Златан, визираючи у вікно, за яким загорявся новий день. — Та ти, Варто, хоч усвідомлюєш, що це означає?

— Що ти житимеш, — озвалася вона й сповзла на підлогу. — Можливо, навіть довго і щасливо.

Амброз, оцінивши ситуацію, потягнувся й рішуче попрямував до виходу.

— Ви тут розбирайтеся. Я піду гляну, як там що. Чи угорці не повмлівали. Чи Віслав не вбив когось… і все таке. Ну я ж типу Вартовий, так?

Він нечутно вислизнув із кімнати, залишивши Варту і Златана сам на сам.

* * *

Алан побачив його, щойно сумнозвісний суддя угорський вийшов із розкішної темно‑синьої автівки й рішуче попрямував до гурту суддів, які зібралися біля пов’язаних заколотників. Берток рухався швидко і впевнено, а на його обличчі не було нічого схожого на провину чи розкаяння.

Глава світлих зробив крок уперед, несвідомо стискаючи крейду в обох руках. Але тут важка рука лягла на плече, і він відчув, що не в змозі поворухнутися.

— Стій, Алане, — прошипів Віслав, голос якого зовсім захрип після потужного заклинання.

— Убивця тут, — алхімік кивнув не озираючись. — Подивіться, як усміхається. Певен, заливає суддям про те, що він непричетний.

— І що? Підеш на дуель викличеш? Він — скотина, але сильна скотина.

— Дядьку, я знаю свої сили, — з осудом відповів Алан, гасячи ненависть, що обсіла його душу і гнітила її. — Але хочу підійти і сказати в лице, що він — убивця.

— Така нагода буде. Але найкраще казати це на засіданні Конгломерату з вагоном доказів. Хоча, коли я трохи підживлюся, можу викликати його. І розтовкти на печене яблуко.

— Недоторканного суддю? — гмикнув Алан. — Щоб його чорти вхопили, я мрію сам зробити це.

— Рано тобі. Краще послухай, що він триндить, — Віслав підштовхнув Алана вперед, до суддівського гурту. — Про ворога треба знати все.

— …Та ви зі страху подуріли всі, — заявив пан Берток так голосно, що Алан почув це, ще й не наблизившись до гурту.

— Це ти до мене, Бертоку? — австрійський суддя опустив голову, і його завжди спокійний голос сповнився загрози.

— Глава світлих Праги, Алан. Про що мова? — алхімік смикнув одного з чеських правлінців, котрого знав із вигляду.

Правлінець звів брови й шепнув:

— Суддя угорський твердить, що представники його фракції мали повне право на законний протест проти таких виборів. І що вони повинні уникнути покарання. На що суддя австрійський запропонував позбавити угорця голосу на виборах глави.

— Ви не можете цього зробити, — озвався Берток.

— Можемо за умови, що всі судді проголосують за це, — Фелікс залишався непорушним.

— Ну й де всі? Де цей новий суддя Златан? — визвірився угорець. — Певен, у нього достатньо клепки, щоби проти мене не голосувати.

Алан роззирнувся, проте теж не помітив чеського чаклуна серед тих, хто вийшов із палацу.

— Власне, — озвався румун Маріан. — З ним може виникнути проблема…

— О, я вас прошу, — суддя польський присів просто на сходи й подивився на інших знизу вгору. — Якщо з черговим чехом виникне чергова проблема, я офіційно оголошу, що це проклята вакансія і можна знову об’єднати їх зі словаками…

— Із суддею Златаном усе гаразд! — з дверей палацу вирвався підозріло усміхнений Амброз. Він наблизився до гурту, знайшов поглядом Бертока, гмикнув, а тоді повернувся до Фелікса: — Суддя чеський скоро приєднається до вас і буде готовий до виконання своїх обов’язків. А поки що… у вас не знайдеться чогось перекусити для могутнього Вартового? Я тут усю ніч стовбичив, щоб ваші зади не попригоряли…

* * *

— Так краще, — Златан випустив зі своїх похололих пальців Вартину руку, і вона поворушила нею, відчуваючи тільки смужку горіння там, де був поріз.

Чех сів поруч і притулився спиною до дверей. Від поту його чоло блищало. Очі горіли, мов у лихоманці.

— Оце і все, — Златан озвався першим. — Я — суддя чеський. Назавжди. Або — доки жити не набридне, — він стримано всміхнувся. — Амброз, думаю, погодиться співпрацювати тепер. Якщо ти ще викладеш йому легенду, що ми рідні брати і він має повне право бути Вартовим… Артефакти на місці. Берток не стане главою. Віслав більше не планує нікого з нас убити. У мене є недоторканність і нові рукавички, в тебе — посада, яка чекала сто років. Усе гаразд. Ми все розрулили. Політ нормальний…

— Припини, — втомлено відповіла Варта, знову шукаючи Златанову руку. — Визнаймо: це катастрофа і руйнація всіх наших планів.

— Берток мав рацію. Недоторканність судді стала мені в пригоді. А ти, Варто, — чех повернув голову і краєм ока подивився на чаклунку, — ти мене знову врятувала.

— Тобі личить нова посада, — визнала дівчина й притулилась до його плеча, здмухуючи кучері. — Бачив би ти себе збоку, коли вийшов до трибуни, аби висунути чеській фракції звинувачення! Здається, тоді я заново в тебе закохалась.

— О! Тоді мені вже не треба турбуватися щодо любові, яку з тебе витягнули відьми?

— А ти хіба турбувався? Мені здається, ти й не припускав, що я можу тебе не полюбити… знову, — відказала чаклунка втомлено. — Як думаєш, хто переможе на виборах? Темний чи світлий? Я читала презентабельну програму угорського світлого, але після всього, що наробив Берток, у мене відверта алергія на них усіх. Добре, що панусьо Емек утримався. А от щодо Віслава в мене, ти знаєш, не так багато заперечень, як раніше…

— Та яка різниця? — перервав Златан.

Дівчина відчувала наслідки переломів в обережному потиску його руки, хоч над потрощеними пальцями попрацювали багато. Златан казав, що після такої рани, коли кістки збирали з уламків, можуть залишитися сліди. Тож їй доведеться звикати до цієї нової руки — з менш гнучкими пальцями, з широким зап’ястям, який перерізав шрам, проте його ховала манжета з темно‑зеленими запонками, що, як завжди, містили найкраще зілля зцілення.

— Я згоден з Аланом, — вів чех далі, — світлі і темні — різні. І не треба прикидатися, наче ми однакові чи колись такими станемо. Але в якийсь момент це перестає бути важливим. Тоді на перший план виходить щось інше. Я не очікував, що демон, котрого боявся все життя, виявиться главою. Що дід так легко захоче пожертвувати мною влітку — і ось тепер знову, просто задля помсти. Що дядько Берток піде на все заради нещасного голосу судді… Усі вони були темними. А світлий Желібор сам-один рвонув нам на допомогу. А я навіть не маю що протиставити його вбивці.

— Ти знаєш правду.

— Цього мало. Поки що.

— Не сип сіль на рану. Скажи краще, пане суддя, а якщо ми переживемо ці вибори, то можна мені у відпустку?

— Ні.

— Чудово. Тоді я подам заяву про офіційне визнання української фракції. Вони не можуть удавати, ніби нас не існує, якщо навіть Вартова — українка!

— Не кажи цього при панусеві Емеку, бо його удар схопить. Він так носиться з твоїм польським корінням! — Златан розсміявся, а тоді раптом опустив голову. — Я мав не дати ситуації дійти до цього.

— А я мала схопити тебе за барки. Спинити і не дати самому піти в те пекло.

— А я мав прислухатися до тебе. Зосередитись на артефактах і краще усвідомити загрози, які були довкола нас. Я мав бути з тобою того вечора, коли прийшов Віслав…

— Ти розтовк йому пику потім, так? — гмикнула Варта.

— Звідки знаєш? — Златана це питання застало зненацька.

— Від Алана.

— Гаразд. Так. Насправді в мене аж руки тремтіли з тієї миті, як я склав обітницю судді, — так хотів перестріти Віслава і… Я, мабуть, убив би його на місці, якби він не був кандидатом.

— Я рада, що ти не зробив цього. Врешті, «світлий диявол» може стати корисним — тепер у нас є могутній соратник проти Бертока… Златане, ми обоє постаралися, щоби ситуація докотилася до цього.

Дівчина поглянула на поплямований килим і подумала, що невдовзі хтось може навідатися по них.

— Та-ак… Але, знаєш, я вже бачу, як на з’їздах мені закидатимуть, що я маю пільги у Вартових, бо один із них — мій брат, а інша — моя дівчина.

— Хіба стосунки між суддями і Вартовими не заборонені? — нагадала Варта, хоча слова тенькнули всередині ноткою болю.

Златан тихо просвистів якусь мелодію й скосив погляд у бік чаклунки:

— А хай спробують мені щось заборонити. Хай спробують… Але якийсь час усе буде складно. Поїдеш додому?

— Так, було б непогано. Я використала цю поїздку як причину не розповідати батькам правди про Вартових і своє походження, але, думаю, ніхто від цього не виграє. Хай знають, що я чогось…

— Варта, — перервав її Златан і розсміявся. — Так. Безперечно, так…

Дівчина замовкла і пригадала перший день у празькій квартирі, коли вона уявляла світле майбутнє на престижній посаді з найкращим у світі напарником.

— Ми зможемо бачитися часто, — заспокійливо пробурмотів Златан.

— Ага.

— Слово судді.

— Ага.

— Я люблю тебе.

— Ага, я ж крутезна Вартова.

— Я полюбив би тебе, навіть якби ти була слабкою безрідною чаклункою.

— Ага… Що, навіть світлою? — гмикнула дівчина.

— Жартуєш, нехороша моя?

— А що ще залишається?

— Тоді так. Навіть якби ти була світлою… Але не слабкою.

— Не говори цього так серйозно, — Варта клацнула замком на сумці і рішуче дістала з неї обидва артефакти. — Пане суддя, поки ви не рвонули кудись у надважливих справах Конгломерату, нам потрібно пройти ритуал.

— Ти ж розумієш, що це нічого не змінить?

— Змінить. Тобі потрібно зробити це, так? Мені теж. Щоб контролювати свою силу. Ти вже Вартовий, Златане. Навіть якщо про це знатимемо лише ми з тобою.

— Про це справді знатимемо лише ми з тобою. Якщо випливе назовні…

— Буде скандал. Тебе звільнять. Прийдуть кровопивці. І ти — труп. Тому ми нікому не скажемо. Навіть Амброзові. З ним же нічого не станеться?

— Ні. Сила Вартового може належати лише комусь одному з родини, а оскільки у фіналі Гри її вже оживив у собі я, то Амброзові нічого не мало б загрожувати. А після нашого ритуалу — й поготів. Мій брат залишиться за бортом цілком і повністю, як він того й бажає, — проблиск усмішки на Златановому обличчі втішив Варту, попри те що їй хотілося завити від безвиході. Але вона лише стиснула артефакти міцніше.

* * *

— То як приносити ці клятви? — чаклунка погано пригадувала ритуал, який вони проходили з Амброзом, бо тоді її нудило від самої думки про неправильність усього цього.

Артефакти обпікали крижаним холодом. Десь у глибині думок внутрішній голос нашіптував, що це — те, чого вона хотіла. Те, задля чого вона народилася. Переметнулася на століття в часі. І померла.

— Спікер тоді читав пафосну промову, але, думаю, можна обійтися без неї, — Златан скептично подивився на келих та кинджал у руках дівчини і видихнув. — Хіба що ти хочеш…

— Ні. Ні. Має бути щось інше, — Варта похитала головою. — Артефакти… мені здається, вони живі. І не терпітимуть брехні. Розумієш? Чи я здаюся трохи божевільною, бо називаю живими чашку і ніж?

— Жодної брехні, — Златан усміхнувся й примостився навколішки біля неї і накрив руку, що стискала кинджал. — Варто Тарновецька. Станіславівна… Від сьогодні моя сила — твоя, — він опустив погляд, і порізана шрамами ліва рука лягла на келих. — Обіцяю нести вагу цієї справи. Як суддя чеський. І як Вартовий Центральноєвропейського конгломерату. Ну… негласний Вартовий.

Він здригнувся, але його руки вільно торкалися обох артефактів водночас.

— Обіцяю тобі те саме, пане суддя, — Варта повторила його слова, збиваючись, додаючи власні, відчуваючи, як кинджал в одній руці та келих в іншій обпалюють шкіру крижаним холодом.

Опісля дівчина розітнула долоню мага, а він розітнув її. Біль від рани відступив швидко, поріз затягнувся плетивом інею, що не танув. Кров наповнила келих на два ковтки — по одному для кожного.

Кілька секунд у повній тиші Варті здавалося, що вона знов опинилась у Львові, на дев’ятій точці Гри. Що зараз спалахне велика, незвідана сила, яка змінить світ довкола неї. Що вона відчує себе безмежно могутньою, дотичною до якоїсь прадавньої сили, що текла в крові Тарновецьких і Богумінів… Але нічого такого не сталося.

Примружені очі Златана дивились на неї невідривно. Руку холодив іній.

— То ми тепер… офіційно? — чаклунка недовірливо порушила тишу.

— Так, справді. Офіційно.

— Ну, Богуміне… — Варта відчула, що її душать раптові сльози, але примусила себе ковтнути їх і усміхнутися.

— Потиснемо одне одному руки, як повноправні таємні напарники? — запропонував Златан.

Дівчина підвелася, обтрусила коліна від пилу та обережно опустила на підлогу обидва артефакти, на яких ще не висохла їхня зі Златаном кров. На мить вона затримала погляд на кривавих плямах на килимі й подумала, що назавжди запече в пам’яті тіні кровопивць, котрі колихалися перед ними, обіцяючи Златанові смерть.

Але це було позаду. А попереду… Варта змусила себе не думати про це зараз. Бо забагато надій різко обернулися попелом. Не хотілося знову стати жертвою власної самовпевненості.

— Я з тобою, пане суддя, — вона подивилася в знайомі очі, й чех відповів із широкою усмішкою:

— Я з тобою, Вартова.

Варта стиснула закривавлену Златанову руку і першою зробила крок назустріч.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.