Цю книжку я присвячую своїй родині — інакше вони ніколи не припинять мені цього казати…

Надін: доброта і уважність. У списку моїх чеснот.

Одрі: мабуть, найзахопливіша річ у твоєму житті — це той факт, що я твій брат.

Іван: хоч такі безглузді слова, як «блискучий», «неймовірний» та «натхненний» і лунали на мою адресу, та цього недостатньо.

Якщо хтось із вас гадав, що у присвятах вам буде бодай крапля чесності чи сердечності, дайте мені хвильку — маю вдосталь посміятися… Бо найщиріші рядки я приберіг для бабусі.

Чік, присвячую цю книжку і тобі теж, за всю любов та підтримку, що ти давала мені всі ці роки. Повір, я люблю тебе значно сильніше, ніж будь-хто інший серед твоїх онуків.

Дерек Ленді

Черептон Крутій. Гра з вогнем

Книга друга

© Derek Landy, 2009

Original title: Skulduggery Pleasant

First published in Great Britain by HarperCollins Children’s Books 2009.

HarperCollins Children’s Books is an imprint of HarperCollins Publishers Ltd, HarperCollins Publishers

1 London Bridge Street, London SE1 9GF

Skulduggery Pleasant ™ Derek Landy

© Панченко О. І., дизайн, 2018

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

Аннотація

Уже рік, як Стефані Едглей відмовилася від звичайного життя підлітків. Замість вечірок — бійки зі створіннями темряви, замість нових суконь — незамінний чорний костюм, азамість ґаджетів — сила чотирьох стихій. Тепер вона — Валькірія Веремія, напарниця єдиного у світі детектива-скелетаЧерептона Крутія. І цього разу в них особливий суперник — жорстокий злочинець барон Мстивослав. «Завдяки» йому ожила мумія, зібрана з останків найжахливіших міфологічних істот, містом розгулює ціла армія вампірів, а наш світ ось-ось захоплять Безликі…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія Веремія врізалась у поруччя і, не в змозі спинитися, перечепилася черезнього та з наляканим зойком зникла з краюбудівлі.

Висока й велична церква здіймалася над Дубліном. Свіжий нічний бриз доносив уривки сміху, що лунав на вуличці внизу. Падіння з покрівлі буде довгим.

Чоловік у пошматованому пальті підійшов до краю даху та визирнув звідти з пихатою посмішкою.

— Це суцільне знущання, — мовив він. — Хібавони не знають, наскільки я небезпечний? Я ж бо дуже, ду-у-уже небезпечний. Я — вбивця. Тренована машина для вбивства. А вони відправляють тебе. Дитину.

Валькірія відчувала, як слабне її хватка на поруччі. Вона пропустила повз вуха базікання чоловіка, який громадився над нею, і почала роззиратися в пошуках бодай чогось, за що можна зачепитись. Дівчинка дивилася в усі боки, але не вниз. Унизу шуміла вулиця, там на неї чекали довге падіння і раптова зупинка. Їй не хотілосядивитися вниз. Наразі взагалі не хотілося робити нічого, що пов’язане зі словом «вниз».

— Скільки тобі рочків? — правив своєї чоловік. — Тринадцять? Наскільки відповідальним має бути дорослий, який відправляє тринадцятирічне дитятко, аби зупинити мене? Що вони там собі думають?

Валькірія легенько гойднулась у бік вежі, вмостивши ноги на невеличких підстінках. Страх почав працювати проти неї: вона відчула, як холод проймає нутрощі. Дівчинка заплющила очі, аби стримати хвилю безсилля, що накочувалася на неї.

Тим чоловіком був Вор’єн Вітрогін, якого розшукували в п’ятьох країнах за різноманітні спроби вбивств. Він сів навпочіпки й щасливо усміхнувся.

— Я перетворюю вбивство на мистецтво. Коли я… Коли я вбиваю, то насправді змальовую велику, велику картину за допомогою крові та… хаосу. Розумієш?

Місто мерехтіло вогнями під ногами Валькірії.

— Я митець, — продовжив Вітрогін. — Декому це не до вподоби. Дехто не визнає справжнього таланту, навіть коли той розквітає перед його очима. І це нормально, я не дратуюся. Мій час іще прийде.

— Змієсерд намагався повернути Безликих, —вичавила iз себе Валькірія. Її пальці горіли, а м’язи на ногах ледь не волали від напруги. — Ми його зупинили. Зупинимо і тебе.

Чоловік розреготався у відповідь.

— Ти що, думаєш, я хочу, аби старі боги знову ходили по землі? Серйозно? Гадаєш, що Нефаріан Змієсерд був моїм ватажком? Я не один із посіпак того фанатика, ясно?Я працюю сам.

Валькірія мала єдиний шанс, але їй треба було заспокоїтися, щоб ним скористатись. Її сили, хай і обмежені, належали до Стихійних — себто до керування землею, повітрям, вогнем і водою. Але на цій стадії тренувань сили не корилися дівчинці, поки вона панікувала.

— То якщо ти не хочеш повернути Безликих, — мовила вона, — чого ж ти хочеш? Навіщо все це робиш?

Вітрогін похитав головою.

— Ти не зрозумієш. Це доросла справа. Я просто хочу отримати трошки визнання, от і все. Я ж не багато прошу, правда? Але звідки тобі знати. Ти ж дитина, — він стенув плечима. — Ну, час помирати.

Вітрогін потягнувся вниз, аби скинути її.

— Ти когось убив? — швидко спитала дівчинка.

— Га? Ти взагалі чула, як я розпинався про те, що перетворив убивство на мистецтво?

— Але ж ти ще нікого не вбивав, так? Я читала твоє досьє.

Чоловік кинув на неї похмурий погляд.

— По суті, якщо так подивитися, ну, може, і не вбивав, але цієї ночі все зміниться. Ти будеш моєю першою.

Валькірія зібрала сили, контролюючи власне дихання.

— Знайди місце, де все поєднується в ціле, —прошепотіла вона.

Вітрогін насупився:

— Що?

Валькірія відштовхнулась ногами від підстінків, відняла правицю від поруччя й відчула повітря під рукою. Вона штовхнула його так, як ї ї вчили, й воно зблиснуло та вдарило Вітрогона, збивши з ніг. Валькірія вхопилася за край парапету, гойдаючись у повітрі. Стиснувши зуби, вона підтягнулась, а потім перекинула ліву руку через край даху і видерлася нагору. Коли дівчинка підвелася, її руки й ноги били дрижаки від напруги. Вона відійшла подалі від краю. Чорне волосся через сильний вітер затуляло їй обличчя.

Вітрогін уже почав підводитися на ноги, і на його обличчі червоними плямами проступала лють. Валькірія клацнула пальцями й запалила іскру, яку одразу ж підхопила рукою. Спробувала зосередитись і перетворити її на полум’я, але Вітрогін насувався, наче вантажний потяг.

Валькірія підстрибнула й випростала обидві ноги. Її черевики врізались у груди суперника, і той знову звалився на землю шкереберть. Чоловік устиг обернутися до дівчинки саме вчасно, аби отримати копняка в щелепу. Здригнувшись, він подався назад, підвівся на ноги, але одразу ж втратив рівновагу і знову осів на дах. Він сплюнув кров і люто витріщився на Валькірію.

— Шмаркачка, — прогарчав Вітрогін. — Зухвала, підступна мала шмаркачка. Ти навіть не уявляєш, з ким зв’язалася. Я стану найвідомішимубивцею, якого знав цей світ, — він повільно звівся на ноги і витер рукавом кров із розбитої губи. — Коли я розберуся з тобою, то відішлю твоє подряпане закривавлене тіло твоїм хазяям як попередження. Вони відправили по мене одну тебе. Наступного разу доведеться надсилати батальйон.

Валькірія усміхнулась, і це ще більше розлютило Вітрогона.

— Що тут такого смішного?!

— По-перше, — відповіла вона, відчуваючи,як упевненість дедалі зростає, — вони мені не хазяї. У мене нема хазяїна. По-друге, не треба жодного батальйону, щоб прибити тебе до підлоги. І по-третє — а це, до речі, найважливіше, — хто сказав, що я прийшла сама?

Вітрогін насупився, озирнувся і побачив, як зі спини до нього підходить скелет у чорному костюмі. Він спробував напасти, проте отримав кулака у рукавичці в обличчя, копняка в гомілку й удар ліктем у груди. «Убивця» безладною купою осів на дах.

Черептон Крутій обернувся до Валькірії.

— Ти в порядку?

— Я вб’ю вас обох! — заволав Вітрогін.

— Цить! — шикнув Черептон.

Вітрогін кинувся на нього, Черептон подався йому назустріч, перехопив випростану руку та перекинув через себе, а потім різко вгатив у горлянку. Стрибок Вітрогона урвався, і той болісно приземлився на дах. Черептон знов обернувся до Валькірії.

— Зі мною все в порядку, — мовила дівчинка. — Чесно.

Вітрогін притулив руку до обличчя.

— Ви що, мені носа зламали?!

Але його проігнорували.

— Він забагато говорить, — визнала Валькірія, — але, схоже, сам не знає, що ті слова значать.

Вітрогін знову випростався.

— Я Верховний Убивця! Я перетворив убивство на мистецтво!

Черептон знову нагородив його стусаном, і він зробив невеличкий пірует у повітрі й упав.

— Вор’єне Вітрогоне, — мовив він, — силою, даною мені Праведним Законом Святилища,заарештовую тебе за спробу вбивства Александра Реміта й Софії Тойл в Ореґоні, Котурнуса Оде й Арміґера Фопа в Сіднеї, Ґреґорі Касталлана і Бартолом’ю…

Вітрогін кинувся в останній відчайдушний напад, але Черептон щосили вкресав йому в носа. Верховний Убивця похитнувся, впав й почав голосити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

«Бентлі Континенталь» класу «R» 1954 року розтинав тишу спокійної дублінської ночі, наче сильна мерехтлива акула. То була чудова автівка. Валькірія полюбила її майже настільки, які Черептон.

Вони повернули до вулиці О’Коннела і проїхали повз Дублінську голку[1] та монумент Парнелла. Вітрогін сидів на задньому сидінні й жалівся на те, що наручники занадто тиснуть. Була четверта ранку. Валькірія боролася з позіханнями.

Ще торік у цей час вона лежала б у затишному ліжку і снила би про… Та хай про що б там снила. Тепер усе сильно змінилось, і дівчина вважала за щасливі нагоди ті ночі, коли вдавалося поспати бодай кілька годин. Якщо вона не полювала на навіжених на кшталт Вітрогона, то практикувалась у магії; а якщо не займалася магією, то тренувалася битися разом із Черептоном або Танітою Лов. Тепер її життя стало набагато захопливішим, веселішим і небезпечнішим. Та серед негативних наслідків змін було те, що приємні сновидіння майже зникли. Тепер, коли вона лягала спати, до неї приходили жахіття. Вони терпляче чекали на дівчину і завжди хотіли погратися.

Але вона розуміла, що все має свою ціну. То була ціна за життя, сповнене захвату і пригод.

Власники музею воскових фігур зачинили його після подій минулого року та відкрили новий, покращений заклад в іншій частині міста. Тож тепер стара будівля скромно і тихо стояла собі поміж сусідів із замкненими та опечатаними дверима.

Вони припаркувалися на майданчику для вантажівок і провели Вітрогона через чорний хід. Коридори заледве освічувались. Напарники пройшли повз самотніх історичних постатей та зірок кіно, яких лишили на поталу пилу. Валькірія провела рукою по стіні в пошуках важеля, і перед ними прочинилися приховані двері. Вона першою ввійшла й покрокувала сходами донизу, подумки повертаючись до минулого літа, коли так само зайшла до фойє Святилища і побачила на підлозі мерців…

Щоправда, сьогодні не було видно жодного трупа. Двійко сікачів тримали варту біля дальшої стіни у своєму сірому вбранні та з косами за спиною. Вони дивилися просто перед собою крізь шоломи з прорізами. Сікачі впроваджували закони Святилища й водночас були його армією. Безмовні та смертоносні, вони досі лякали Валькірію.

Подвійні двері ліворуч прочинились, і до напарників вийшов Турід Ґілд — новий Верховний Маг. То був чоловік за шістдесят із тонкимсірим волоссям, зморшкуватим обличчям і холодними очима.

— Ви його знайшли, — зауважив Ґілд. — До чи після того, як йому вдалося когось убити?

— До, — відповів Черептон. Ґілд пробурмотів щось собі під ніс і дав знак сікачам. Вони подалися вперед, і Вітрогін відсахнувся, проте коли охоронці міцно взяли його за руки, більше не пручався. Він навіть перестав рюмсати щодо свого зламаного носа, коли його повели геть.

Валькірія знову поглянула на Ґілда. Він не був дружньою людиною в будь-якому значенні цього слова, проте здавалося, що маг відчував особливу неприязнь до неї, мовби ще достеменно не знав, чи зможе сприймати її всерйоз. Він завжди прагнув говорити безпосередньо з Черептоном, а якщо Валькірія ставила якесь питання, то лише мовчки дивився на неї у відповідь.

— Виникла ситуація, що потребує вашої уваги, — сказав Ґілд. — Сюди.

Черептон пішов поруч із Верховним Магом, а Валькірія трималась за два кроки позаду. Ґілд обійняв посаду голови Ради Старійшин, але ще мав визначитися з двома чарівниками, які б керували всім разом із ним. Звісно, це довгий і складний процес, проте Валькірія здогадувалася, кого одразу ж обрав Ґілд. Він людина, яка цінує силу понад усе, а в цьому світі важко знайти когось сильнішого за містера Блісса.

Вони зайшли до кімнати з довгим столом, і містер Блісс — лисий високий чоловік із широкими плечима та проникливими блакитними очима — підвівся.

— До мене дійшли тривожні новини, — мовивБлісс, переходячи, як завжди, одразу до суті. —Здається, барон Мстивослав утік із військової в’язниці в Росії.

Якусь мить Черептон мовчав, а потім повільно проказав:

— Як йому вдалося вибратися?

— З особливою жорстокістю, наскільки ми розуміємо зі звітів, що надходять, — сказав Ґілд. — Дев’ятьох сікачів убито разом зі щонайменше третиною в’язнів. Його камеру, як і решту приміщень, було надійно перекрито. Теоретично ніхто не міг скористатися там магією.

Валькірія звела брову, і Черептон відповів на її німе питання:

— Барон Мстивослав — один із трьох відомих Меволентових генералів. Небезпечно фанатичний, надзвичайно розумний і дуже-дуже сильний. Я бачив, як він просто глянув на мого колегу — і той… вибухнув.

— Вибухнув?

Черептон кивнув.

— І шматки розлетілися довкола.

Він обернувся до Ґілда.

— Ми знаємо, хто його визволив?

Верховний Маг похитав головою.

— За свідченням росіян, одна зі стін його камери потріскалася. Ще ціла, але схоже, наче щось у неї врізалося. Наразі це єдиний доказ у справі.

— Розташування в’язниці тримається в найсуворішій таємниці, — мовив Блісс. — Її добре заховано, і добре охороняють. Той, хто стоїть за цим, має доступ до внутрішньої інформації.

Ґілд скривився:

— Це проблема росіян, а не наша. Єдине, що бентежить нас, — як спинити Мстивослава.

— Ви гадаєте, він прийде сюди? — спитала Валькірія.

Ґілд зміряв її поглядом, і дівчинка побачила, як стиснувся його кулак. Певно, він і сам не усвідомив цього, проте для Валькірії то був явний знак, що вона досі йому не до вподоби.

— Мстивослав повернеться додому, так. З ним тут пов’язана історія, — він поглянув на Черептона. — Ми вже відправили своїх людей до аеропортів та морських портів по всій країні, сподіваючись його перехопити. Але ти знаєш краще за будь-кого, наскільки важко… стримати барона.

— Звісно, — пробурмотів Черептон.

— Гадаю, можна припустити, — продовжив Ґілд, — якщо барон Мстивослав ще не тут, то скоро прибуде. Ти заарештував його вісімдесят років тому. Покладаю на тебе це завдання знову.

— Зроблю все, що в моїх силах.

— Зроби більше, детективе.

Черептон якусь мить роздивлявся Ґілда, перш ніж відповісти:

— Звісно, Верховний Магу.

Коротким кивком Ґілд показав, що вони вільні. Коли напарники поверталися коридором, Валькірія промовила:

— Я не подобаюся Ґілдові.

— Твоя правда.

— І ти теж.

— А це вже інтригує.

— То що зі Мстивославом? Це погано?

— Гірше не буває. Не думаю, що він забув ті часи, коли я жбурнув у нього в’язанкою вибухівки. Звісно, його це не вбило, але настрій зіпсувало на цілий день.

— І він тепер увесь у шрамах?

— Магія здатна прибрати більшість фізичних шрамів, але емоційні, мабуть, лишились.

— А який він за «шкалою поганців»? Якщо взяти Змієсерда за десять, а Вітрогона — за одиницю?

— На жаль, барон додає нам одинадцяту позначку.

— Серйозно? Тобто він ще гірший.

— Так і є.

— Тоді ми в халепі.

— О так, — похмуро мовив Черептон.

¹ Дублінська голка — сталевий пам’ятник у формі голки, розташований неподалік центральної вулиці міста — згаданої вулиці О’Коннела. Загальна висота споруди — 120 метрів (тут і далі прим. перекладача).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Першим, що зробив барон Мстивослав, ступивши на ірландську землю, було вбивство. Він волів би прибути без пригод, просто зійти з корабля й розчинитись у місті, проте не так сталось. Його впізнали.

Якийсь чаклун побачив його і витяг з натовпу, що сходив з корабля.

Мстивослав відвів чарівника в тихе місце, подалі від головних доріг. Його було легко вбити: барон скористався ефектом несподіванки. Коротка сутичка — і рука Мстивослава вже стискається довкола горлянки чоловіка. Йому навіть не довелосякористуватися магією.

Позбувшись трупа, він рушив у центр Дубліна, нарешті насолоджуючись свободою після такого довгого ув’язнення.

Мстивослав був високий та широкогрудий, його охайно підстрижена борода мала такий самий металево-сірий відтінок, що й волосся. Він носив темний одяг, ґудзики піджака були відполіровані до блиску, а черевики брязкали по бруківці. Дублін змінився відтоді, коли він востаннє тут був, і то на гірше. Весь світ змінився на гірше.

Барон почув стишені кроки за спиною. Зупинився, але не обернувся. Чоловікові в чорному довелось обійти його, аби потрапити до поля зору.

— Бароне, — мовив той на знак привітання.

— Ти спізнився.

— Я тут, і це головне.

Мстивослав поглянув просто в очі співрозмовнику.

— Я не допускаю порушень субординації, містере Смерку. По-моєму, ти встиг про це забути.

— Часи змінилися, — відповів Смерк рівним тоном. — Війна скінчилась.

— Не для нас.

Повз них проїхало таксі, і фари автівки освітили бліде обличчя й чорне волосся Смерка.

— Санґвіна з тобою нема, — зауважив він.

Мстивослав закрокував. Смерк рушив поряд.

— Не бійся, він невдовзі до нас приєднається.

— Ти певний, що можеш йому довіряти? Добре, що він визволив тебе із в’язниці, але ж на це в нього пішло вісімдесят років.

Якби Смерк був людиною інакшого штибу, то ця заувага стала б найвищою формою лицемірства, бо ж він сам і пальцем не ворухнув, щоб допомогти Мстивославові. Проте Смерк був собою. Взагалі його важко було назвати людиною, тож відданість не належала до його чеснот. Певний рівень покори — можливо, але не відданість. Тому барон не образився.

З іншого боку, на Санґвіна образа була…

Дихання Смерка раптом стало напруженим. Він поліз у кишеню пальта, незграбно витяг шприц і зробив укол собі в передпліччя. Безбарвна речовина розчинилась у його крові, і наступної миті дихання чоловіка вирівнялось.

— Радий бачити, що ти все ще контролюєш себе, — зазначив Мстивослав.

Смерк прибрав шприц.

— А інакше я був би не надто ласкавий до тебе, еге ж? То чого ти від мене хочеш?

— Деякі перешкоди стануть на заваді нашій справі. Безумовно, доведеться зіткнутися з ворогами, наприклад скелетом-детективом. Крім того, зараз у нього є напарниця, темноволосе дівчисько. Ти вичекаєш їх біля Святилища сьогодні ввечері, простежиш за ними, а коли дівчинка лишиться сама, принесеш її до мене.

— Гаразд.

— Живою, Смерку.

На мить той завагався.

— Гаразд, — нарешті відповів Смерк.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Напарники вийшли зі Святилища й поїхали містом до вулиці, де громадилися жахливі багатоквартирні будинки. Черептон припаркував «бентлі», закутався в шарф, натягнув капелюха аж по очі та вийшов з автівки.

— Я помітила, ти забув згадати, що мене сьогодні скинули з вежі, — мовила Валькірія, поки вони переходили дорогу.

— А треба було? — перепитав Черептон.

— Вітрогін скинув мене з вежі. Якщо цього не треба згадувати, то що тоді треба?

— Я знав, що ти впораєшся.

— Але з вежі, — Валькірія попрямувала до одного з будинків.

— Тебе і з вищих будівель скидали, — зауважив Черептон.

— Так, але ж ти завжди був поряд, аби мене спіймати.

— Ось ти й вивчила важливий урок: іноді мене не буде поряд, аби тебе спіймати.

— Знаєш, це такий урок, про який ти міг просто розповісти.

— Дурниці. Так ти нічого не затямиш.

Черептон прибрав своє маскування, щойновони ступили на сходи. Діставшись другого поверху, Валькірія зупинилась і обернуласьдо детектива.

— Це була перевірка? — спитала вона. — Ну, знаєш, я все ще новенька для всього цього. Ти тримався осторонь, щоб перевірити мене і побачити, чи зможу я дати цьому раду сама?

— Ну, загалом… — промовив він. — Та ні, насправді ні. У мене шнурки розв’язалися. Тому я й запізнився. Тому тобі й довелося змагатися самотужки.

— Мене могли вбити через те, що ти зав’язував шнурки?

— Незав’язаний шнурок може спричинити чимало небезпек, — відповів Черептон. — Скажімо, я міг перечепитись.

Дівчинка здивовано поглянула на напарника. Якусь мить обоє мовчали.

— Та жартую, — нарешті обізвався детектив.

Валькірія розслабилась.

— Серйозно?

— Авжеж. Та я б ніколи не перечепився, з моєю ж бо грацією.

Черептон пройшов повз Валькірію, яка кинула сердитий погляд йому вслід, а тоді покрокувала за ним на третій поверх. Вони дісталися дверей посеред коридору, і сухорлявий чоловік у величезних круглих окулярах та з краваткою-метеликом відчинив їм двері й пустив усередину.

Бібліотека була просторим лабіринтом високих книжкових шаф, де Валькірія вже губилася щонайменше одинадцять разів. Здавалося,Черептона неймовірно веселило, коли вона опинялась у глухому куті або ще краще — поверталася на початок шляху, тож цього разу дівчинка дозволила детективу йти попереду.

Порцеляна Журба, брюнетка в темному костюмі, із зібраним на потилиці волоссям, підійшла і всміхнулася до гостей. Вона була найчарівнішою жінкою з усіх, кого Валькірія будь-коли бачила. Порцеляна мала звичку закохувати в себе людей з першого погляду.

— Черептоне, Валькіріє, — мовила вона, —я рада бачити вас. Що цього разу привело двох уповноважених детективів Святилища до мого порога? Це ж справа Святилища, якщо я правильно розумію?

— Так, правильно розумієш, — відповів Черептон. — І не сумніваюся, ти вже знаєш, чому ми тут.

Її усмішка стала невинно-сором’язливою.

— Дай-но подумати… Щось стосовно нещодавньої втечі барона? Ви хочете знати, чи долетіли до мене якісь соковиті чутки?

— А що, долетіли? — спитала Валькірія.

Порцеляна завагалась, роззирнулась і знов осяяла їх усмішкою.

— Поговорімо наодинці, — сказала жінка й вивела гостей з бібліотеки.

Вони пройшли коридором до її розкішних апартаментів. Щойно Черептон зачинив двері, Порцеляна сіла.

— Скажи, Валькіріє, — звернулася вона до дівчинки, — наскільки багато тобі відомо про барона Мстивослава?

Валькірія присіла на диван, а Черептон лишився стояти.

— Небагато, — зізналася та. — Він небезпечний. Ось і все.

— О так, — погодилася Порцеляна. Її блакитні очі блискотіли у світлі лампи. — Дуже небезпечний. Він — фанатичний наслідувач Безликих, а немає нічого небезпечнішого за фанатика. Разом з Нефаріаном Змієсердом та лордом Гріхопадом Мстивослав був одним з найвірнішихгенералів Меволента. Йому доручали найтаємнішіоперації. Ти чула про Ґротескера, люба?

Валькірія похитала головою.

— До того як його спіймали, барон Мстивослав отримав завдання оживити Безликого із решток, які знайшли в стародавньому склепі.

Валькірія насупила брови.

— Хіба це взагалі можливо? Воскресити одного з них, коли минуло стільки часу?

Їй відповів Черептон:

— Повернути всього Безликого до життя виявилось надто складним завданням, тож Мстивослав поєднав рештки з кінцівками та органами інших істот, створивши таким чином гібрида, якого він назвав Ґротескером. Але барону бракувало одного складника…

— Навіть двох, — перебила його Порцеляна. — По-перше, йому була потрібна сила некроманта, щоб оживити створіння, і потім, коли воно воскресне, баронові необхідно було якось скеровувати цю потвору.

— Коли помер лорд Гріхопад, Мстивослав подумав, що зможе підкорити собі його сили.Гріхопад був некромантом, тобто чаклуном, який практикує магію смерті — тіньову магію. Некроманти зосереджують більшу частину сил на предметі, зброї або, як у випадку з Гріхопадом, на своїх обладунках.

— Тож якби Мстивослав надягнув цей обладунок, — мовила Валькірія, — то отримав би всю Гріхопадову силу…

— Але він не зміг його знайти, — пояснив Черептон. — Лорд Гріхопад помер самотнім, і його броня загубилась.

— А як щодо другого необхідного складника? Він зрозумів, що це?

— Наскільки мені відомо — так, — відповіла Порцеляна. — Зрозумів.

— І що ж це?

— Він знає. Ми — ні.

— О.

— На щастя для нас і для всього світу, Черептон опинився неподалік і втрутився до того, як Мстивославу вдалося віднайти обладунок і врятувати свій таємничий інгредієнт. Він стежив за бароном, щоб дізнатися, де той ховається, і стати з ним на двобій, — це була одна з найвідоміших битв усієї війни. Черептона було тяжко поранено, як я пам’ятаю.

Валькірія перевела погляд на детектива, а той схрестив руки на грудях.

— Ну, то був урок історії, — мовив він. — Навіщо ми про це говоримо?

— Бо я чула, — пояснила усміхнена Порцеляна, — наче цей останній складник, бодай чим він є, знайшли (чи принаймні визначили його місце) посіпаки барона.

Черептон схилив голову.

— І хто ці посіпаки?

— На жаль, цього не знаю навіть я.

— Тобто якщо у Мстивослава тепер є отой необхідний складник, — занепокоєно проказала Валькірія, — він може оживити… м-м… Ґро-як-там?

— Ґротескера, — підказала Порцеляна.

— Ні, це неможливо, — відповів Черептон. —Йому досі потрібний обладунок Гріхопада, якого в нього нема.

— Але якби був і він воскресив оту штуку, що б трапилося? Ми змогли б її зупинити?

На мить Черептон завагався.

— Небезпека від Ґротескера була б доволі велика. Теоретично він може повернути Безликих до нашого світу, відкривши портал між реальностями.

— Портал? — перепитала Валькірія з сумнівом.

— Так, але для цього Ґротескер має повністю розкрити свої сили. А цього не станеться.

— Чому?

— Бо для цього йому необхідне серце, а єдиним підхожим було серце Ку Ґіаліка.

— Прошу?

— Ку на Ґіалі Дівах, — проказала Порцеляна, — це його повна ірландська назва. Ви ж вивчаєте ґельську в школі, правда?

— Так. Це означає… щось типу чорного пса?

— Майже. Собака Чорного Місяця. Жахливе створіння. Зараз вони практично вимерли,але раніше були безжалісними й жорстокими тваринами.

— Безжалісними й жорстокими, — докинув Черептон, — вони були лише протягом однієї ночі на кілька років, під час місячного затемнення. Отже, хоч скільки сили Мстивослав умістить у це створіння, Ґротескер не зможе відкрити портал, допоки Земля, Місяць і Сонце не зійдуться в один ряд, а цього не станеться ще аж…

— …дві ночі, — закінчила за нього Порцеляна.

Черептон зітхнув і опустив голову.

— Отакої, просто супер, — пробурчав він.

Пізніше, на шляху до Гаґарда, Валькірія обернулася до Черептона і спитала:

— І що то за легендарна битва?

Черептон повернув голову.

— Прошу?

— Битва між тобою і Мстивославом, ота легендарна. Що там відбулось?

— Ми побились.

— І чому тоді це найвідоміша битва всієї війни, яку всі обговорювали?

— Не знаю, — відповів він. — Можливо, людям більше нема про що балакати.

— Порцеляна казала, що ти був важко поранений. Це тому він так тобі не подобається? Бо він тебе поранив?

— Він не подобається мені тому, що він злий.

— Тобто твоя рана зовсім ні до чого?

— Це все тому, що він злий, — сердито повторив Черептон.

Вони їхали головною трасою ще зо п’ять хвилин, а потім звернули на об’їзну. Дорога ставала дедалі вужчою й вела між темних полів і самотніх будинків, а потім обабіч спалахнули помаранчеві вогні, позначивши, що напарники в’їхали до Гаґарда. «Бентлі» дістався причалу і зупинився.

— Завтра буде важливий день, — сказала Валькірія.

Черептон стенув плечима.

— Можливо. А може, й ні. Якщо нам вдасться утримати Мстивослава подалі від країни, то нема чим перейматися.

— А якщо не вдасться?

— Тоді в нас буде повно приводів для хвилювань, тож тобі не завадить відпочинок. Ти потрібна мені напоготові.

— Так точно, сер! — відповіла дівчинка, звівши брову.

Вона прочинила двері й вийшла, а наступної миті вогні «бентлі» вже розчинились у темряві.

Валькірія трохи постояла на причалі, вдивляючись у темні морські води, що накочувалися на скелі та гойдали маленькі човники, пришвартовані неподалік. Їй подобалося спостерігати за морем. Його сила навіювала дівчинці відчуття безпеки.

У ті часи, коли Валькірію Веремію ще звали Стефані Едглей, вона небагато знала про життя поза межами Гаґарда. То було мале містечко, врізане в східне узбережжя Ірландії, і життя там було спокійне, мирне й дуже, дуже нудне.

Та все змінилося, коли Нефаріан Змієсерд убив її дядька. Ґордон був письменником, який творив бестселери в жанрі фентезі й горору, а ще мав Великий Секрет. Він знав про існування субкультури чаклунів і магів та про їхні маленькі тихенькі війни. Він знав про Безликих — жахливих темних богів, яких вигнали з цього світу, — і про людей, що хотіли їх повернути.

Потім вона зустрілася зі скелетом-детективом і дізналася, що її родовід веде свій початок від перших у світі чарівників — Предвічних.Також їй довелося взяти нове ім’я. Як казавЧерептон, у всіх є три імені: ім’я, з яким людина народилась; ім’я, яке їй дали; ім’я, яке вона сама обирає. Ім’я від народження, що є справжнім, надійно заховане в підсвідомості. Надане ймення — зазвичай отримане від батьків — єдине, яке відоме більшості людей. Але його можна використати проти людини, тож чаклуни обирають третє ім’я, аби захистити себе.

Отак Стефані Едглей перетворилася на Валькірію Веремію та ступила на шлях Стихійниці — почала вивчати магію.

Валькірія прокралася за фасад будинку, стала просто навпроти вікна й зосередилася. Ще кілька тижнів тому вона потребувала драбини, аби дістатися до своєї кімнати, проте кожне заняття з Черептоном збільшувало її контроль над власними силами.

Дівчинка розслабилась і відчула, як спокій розливається тілом. Потім випростала пальці —і повітря торкнулось її шкіри, дотикаючисьдо ліній розламу поміж простором. Вона відчувала зв’язок між ними і розуміла, що кожна з них впливатиме на іншу, потрібен лише тиск…

Валькірія змахнула руками, і повітря здійнялоїї вгору, так що дівчинка саме встигла вхопитися за віконну раму. Вона все ще не влучала точно в ціль, проте щоразу виходило краще. Прочинивши вікно, Веремія тяжко видихнула від напруги й пролізла всередину. Намагаючись рухатися якнайтихіше, вона зачинила вікно та обернулася на світло.

Валькірія не звернула уваги на дівчинку, що сиділа на її ліжку, — точну копію самої себе. Вона підійшла до дверей, приклала до них вухо й дослухалась. Задоволена почутим — батьки наче вже лягли спати, — Веремія скинула куртку, а її копія підвелася на ноги.

— Твоя рука, — сказала вона. — Там синець.

— Довелося трохи побігати за поганцем, —стиха відповіла Валькірія. — Як твій день?

— У школі все окей. Зробила всю домашню роботу, крім останнього завдання з математики. Я не знаю, як його розв’язати. Твоя мати приготувала лазанью на вечерю.

Валькірія зняла черевики.

— Нічого дивного не відбувалося?

— Ні. Цілком нормальний день.

— Добре.

— Ти готова продовжити своє життя?

— Так.

Копія кивнула, підійшла до дзеркала на повний зріст, пройшла крізь нього, а потім обернулась і завмерла. Валькірія торкнулася поверхніскла, і спогади про минулий день перейшли до її голови, поки віддзеркалення змінювалось: на ньому з’явився той одяг, в якому зараз була Валькірія, і зрештою воно перетворилося на звичайний відбиток-копію.

Дівчинка переглянула свої нові спогади, розташовуючи їх поміж власних. У школі проводили опитування щодо майбутньої профес³¿. Учителька просила розповісти, ким вони стануть після школи чи принаймні хто з них хоче піти до коледжу. Звісно, ніхто й гадки не мав. Дзеркальна копія також промовчала.

Валькірія задумалася над цим. По суті, звичайна кар’єра їй була не потрібна. Вона успадкувала маєток Ґордона та отримає всі його статки, щойно їй виповниться вісімнадцять, тож у будь-якому разі їй вистачатиме грошей. Та й що, окрім магії, може її зацікавити? Якби вона була присутня в класі під час опитування, то знала, як відповіла б на питання «Ким ти хочеш стати?» Детективом. Хтось точно розсміявся б, то й нехай.

Головна відмінність між нею і її друзями полягала не в магії, навіть не в пригодах. Ні,різниця була в тому, що вона знала, чим хоче займатись у житті, і вже цим займалась.

Валькірія роздяглася, натягнула футболку з емблемою дублінської футбольної команди та залізла в ліжко. Через двадцять секунд дівчинка вже спала.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Темний силует ширяв високо над вулицями Лондона, з даху на дах, кружляючи та обертаючись у повітрі. На ньому не було черевиків, тож ступав він тихо: хода лунала тихіше за шепіт, що його підхоплював нічний вітерець. Він наспівував собі під носа по дорозі та гиготів на високих тонах. Вбраний у чорне, він мав зношений капелюх, що якимось дивом тримався на потворній голові під час усіх акробатичних трюків його власника. Костюм був старий, поцяткований та брудний, а нігті на дов-гих пальцях — довгі й міцні.

Він приземлився на одну ногу на краю даху та завмер, вивернувши худорляве тіло. Чоловік дивився на дорогу Чаринг-Крос, на людей, що проходили під ним, на автівки внизу. Його потріскані губи стиснулися, маленькі очі швидко рухалися — він намагався обрати собі нову ціль.

— Джеку.

Він миттєво обернувся й побачив, як до нього крокує дівчина. На ній був довгий застібнутий плащ, а вітер грався її скуйовдженим білявим волоссям, затуляючи обличчя. Яке ж красиве обличчя! Джек не бачив настільки привабливих облич уже багато років. Він розтулив губи, показавши дрібні жовті зуби, та всміхнувся гості.

— Таніто, — мовив високим натягнутим голосом, у якому акцент східного Лондона поєднувався з чимось… чимось іншим, невідомим. — Маєш чарівний вигляд.

— А ти — відразливий.

— Та ну, ти занадто добра до мене. Що привело тебе до моєї закутини?

Таніта Лов похитала головою.

— Це більше не твоя закутина, Джеку. Часи змінилися. Не варто тобі було повертатися.

— А куди мені ся діти? До будинку старечі? Пенсійного села? Я — створіння ночі, люба. Хіба ж я не Джек Стрибун? Я маю бути в оцьому місці.

— Ти маєш бути за ґратами.

Він розсміявся.

— Я? У в’язниці? За який такий злочин?

— Крім убивства?

Він повернув голову так, щоб дивитися на дів-чину краєм ока.

— А це досі незаконно?

— Так, досі.

Таніта розстібнула плащ, демонструючи меч, який звисав з пояса.

— Тебе заарештовано.

Джек знову розсміявся, зробив пірует у повітрі, приземлився на праву ногу та вишкірився до неї.

— А оце вже новина. Ти завше ото сунула свого носа куди не тре’, завше нав’язувала те, що вважаєш за справедливість, але ще ніколи нікого не арештовувала. Що, ти тепер правильна дівчинка? Одна з отих копів?

— Здавайся, Джеку.

— Чортяка, дійсно! Вважай, що я вражений, — він нахилив голову і поглянув на неї своїми маленькими оченятами. — А пам’ятаєш, що ти, бува, казала перед тим, як розпочати добрячу бійку? «Ходи сюди і спробуй…»

— …якщо гадаєш, що крутий.

Джек вишкірився.

— То буде так?

Таніта витягла меч із піхов. На лезі відбився місячний промінь. Дівчина дивилася на суперника без будь-якого вияву емоцій.

— Тобі вирішувати.

І Джек стрибнув.

Він перелетів через голову Таніти, й вона обернулась, оминула удар його міцних пазурів, та ледь не потрапила під другий удар. Стала в бойову позицію, готова дати відсіч Джекові, що кинувся на неї.

Супротивник ударом відвів меч убік і вгатив ногою в стегно Таніти, занурюючи кігті, а потім підскочив, цілячи коліном їй у плече. Дівчина перехопила ворожий зап’ясток, аби уникнути пазурів. Вона хитнулася, не в змозі витримати Джекову вагу, проте той зістрибнув за мить до того, як вона впала на дах, і граційно приземлився на поверхню. Лов перекотилася вбік, а наступної миті ворог стрибнув на неї.

Битва перетворилася на безлад. Джек чув, як меч у руці дівчини розсікає повітря, а вона ногою завдала потужного удару йому в живіт. Стрибун вивернувся в повітрі й приземлився, але одразу ж отримав кулаком просто в обличчя. Вогники замерехтіли в очах Джека, і він позадкував. Таніта копнула його в коліно — Джек заволав від болю, — потім схопила за зап’ясток і сильно смикнула. Його зір прояснився, і він відштовхнув дівчину від себе.

— Та відчепися вже від мене! — випалив Стрибун. — Я унікальний, розумієш! Для мене навіть назви не вигадали! Я маю бути в переліку видів, що під загрозою, в Червоній книзі! Ти повинна мене захищати!

— Знаєш, як захищають загрожені види, Джеку? Розміщують у спеціальних заповідниках, де ніхто не може їм нашкодити.

Його обличчя перекосилося.

— Заповідник… Отак ти називаєш буцегарню, га? Дідька лисого ти затягнеш мене бодай близько до в’язниці!

І раптом до них долинув цей звук — дитячий плач. Настрій Джека поліпшився, і він знов усміхнувся.

— Навіть не думай, — попередила Таніта.

Його усмішка стала злостивою, а потім перетворилася на вишкір.

— Пережену тебе, — мовив він.

Джек пробіг до краю будівлі, перетнув повітря, що розділяло два дахи, і приземлився на поверхню наступного. Побіг далі, не втрачаючи темпу. Озирнувшись, він побачив, як Таніта Лов намагається не відставати. Ця дівчина вправна, але ж Джек просто створений для таких пересувань.Він володар Лондона. Місто дозволяє йому йти туди, куди не пускає нікого іншого. Він знає його, як свої п’ять пальців.

Знову пролунав дитячий плач, і Джек змінив напрямок, кинувшись геть із людного району, проносячись над вулицями й алеями. Сильними ногами Стрибун розтинав темряву, ступав і відштовхувався від цегли. Він перетнув будівлю навскіс і побачив, як Таніта рухається паралельно з ним, перестрибуючи з даху на дах, намагаючись перехопити його до того, як він дістанеться мети.

Останній скрик дитини — і Джек визначив, що звук лунає з прочиненого вікна, розташованого високо над вулицею. Він розігнався кількома дрібними стрибками. Краєм ока побачив Таніту, яка щосили намагалася не відставати. «Занадто повільна», — подумав він і переметнувся з одного боку вулиці на інший, а потім застрибнув просто у вікно й роззирнувся в пошуках колиски.

Та в колисці лежали тільки ковдри, а кімната була темна й без меблів, зовсім не схожа на дитячу. І чому вікно відчинене? Надворі не так уже й тепло…

Раптом дитячий плач, тепер набагато голосніший, пролунав з гучномовця біля вікна.

То пастка. Вона його перехитрила.

Джек рушив був до вікна, проте дівчина підійшла до стіни будинку і почала видиратися нагору.

— Зовні, — мовила вона, — на відкритому про-сторі в мене немає шансів тебе спіймати. А тут, у чотирьох стінах… Попався, опудало.

Джек у паніці кинувся до дверей, проте вони не піддалися. У темряві він бачив сяйво, що розходилося від них, і розумів, що ці двері витримають будь-який пожбурений у них предмет. Стрибун заметався по кімнаті. Єдиним способом утекти було вікно — вікно, яке зараз захищала Таніта Лов. Вона поклала меч на землю та скинула плащ. Туніка без рукавів відкривала сильні руки дівчини. Вона розім’яла шию й розправила плечі, а потім кивнула йому.

— Ну що, — проказала дівчина, — нарешті. Ходи сюди і спробуй, якщо гадаєш, що крутий.

Джек загарчав і кинувся на неї — і одразу ж отримав копняка. Дівчина пірнула під його рукою та вгатила суперникові в щелепу. Той спробував перестрибнути через її голову, проте стеля була занадто низька, тож він врізався в неї животом, відчув, як забило дихання, і звалився на підлогу. Все, що він пам’ятав після того, — це кулаки, лікті, коліна й стіна, в яку він постійно врізався обличчям.

Джек здався. Він важко дихав і стогнав від болю, дивлячись у стелю. Він міг розрізнити тріщини навіть у темряві. Таніта стала в нього перед очима, дивлячись ізгори.

— Тепер ти готовий до своєї чудової теплої камери?

Джек заскиглив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія прокинулася рано. Узявши камінець зі столика біля ліжка, вона всілася на підлогу схрестивши ноги й зосередилася на ньому, як її вчив Черептон. Фокусувала свою увагу на камінці, аж доки відчула повітря шкірою, і тоді зосередилася на тому, як усе це пов’язане між собою. Камінець почав повільно здійматися над її долонею, тримаючись просто в повітрі. Якась частина єства дівчинки досі була в захваті від такого видовиська, проте вона тримала цю частину під контролем. Вона не могла дозволити зруйнувати її спокій, якщо хотіла користуватися магією.

Саме тоді голос, схожий на звук свердла дантиста, злетів угору сходами, і камінець упав у руку дівчинки. Бурмочучи собі під ніс, Валькірія підвелась і покрокувала до ванної, закінчивши вправи на сьогодні. Вона прийняла душ і вбралась у шкільну форму, а тоді спустилася до кухні.

Там уже була її мати, а поряд з нею сиділа Берил — гучноголоса тітка Валькірії з гострими рисами обличчя.

— Добранку, — мовила Валькірія, прямуючи повз них до буфета.

— Привіт, люба, — привіталася мати.

— Доброго ранку, Стефані, — манірно докинула Берил.

— Берил, — проказала Валькірія на знак привітання.

— Як у тебе справи в школі?

Валькірія насипала в миску пластівців і залила молоком. Сідати вона не збиралася.

— Усе гаразд.

— Ти ж сумлінно вчишся? Мої дівчата постійно за підручниками. Це в них від моєїродинної лінії, мушу зізнатися. Це я прищепила їм важливість праці.

Валькірія щось пробурмотіла й відправила повну ложку пластівців до рота, сумніваючись у важливості всього, що казала Берил. Тітка не любила її, а Валькірія не любила тітку. Ця жінка мала до неї не вельми теплі почуття через те, що Валькірія успадкувала маєток дядька, тоді як Валькірія не палала любов’ю до тітки та її чоловіка Ферґуса, тому що вони неприємні люди.

До кухні ввійшов її тато у вишуканих штанях, спідній сорочці та краватці на голу шию. Він підморгнув Валькірії, а потім помітив своячку.

— Берил, — промовив він, невдало приховавши тривогу.

— Доброго ранку, Дезмонде.

— Берил, що ти тут робиш? Ще й восьмої немає. Ти ж знаєш, я не хочу тебе бачити, доки не вип’ю першу чашку кави.

Берил розсміялася своїм відразливим сміхом.

— О, Дезмонде, ти такий дивак! Я просто прийшла поговорити з Мелісою, і все. Нам треба багато зробити, аби підготуватися до завтрашнього вечора.

— Святий Боже, це ж родинна вечірка.

— Вона буде чарівною!

— Але ж ти там будеш, — здивовано проказав батько Валькірії, й дівчинка ледь не вдавилася своїми пластівцями.

Мати поглянула на нього.

— Ти забув сорочку.

— А, так, тому я сюди й прийшов. У мене скінчилися чисті.

— За дверима.

Він обернувся, побачив свіжу білу сорочку на вішаку та сплеснув руками. Чоловік зняв її й одягнув, застібнувши ґудзики та заправившикомір під краватку. Йому не подобалися краватки — він був власником будівельної компанії, тому гадав, що завжди ходитиме в робочих черевиках і джинсах. Проте час від часу доводилося вдягати парадний одяг і прикидатися — так він казав — цивілізованою людиною.

— Ну що, Стеф, — мовив батько, — буде ще один чудовий день у школі?

— О так, — відповіла дівчинка з удаваним завзяттям.

— Як гадаєш, що сьогодні вивчатимете?

— Навіть не знаю. Може, якісь формули віднімання.

Чоловік помахав рукою так, наче відмовлявся від пропозиції.

— Віднімання не таке важливе, як декому здається. Це як додавати, тільки навпаки. Тобі воно ніколи не знадобиться.

— Дезмонде! — суворо вигукнула Берил. — Ти не можеш розмовляти з нею в такій манері. Стефані зараз у тому віці, коли на неї легко вплинути, тож їй треба доводити, що все, що вони вивчають у школі, важливе. Жартувати — це, звісно, добре, але деякі речі варто сприймати серйозно. Як ти можеш сподіватися на відповідальність Стефані, коли сам — ходячий поганий приклад?

— Не знаю, — відповів той. — Може, покладуся на фортуну.

Берил роздратовано видихнула й набула такого вигляду, наче збиралася виголосити повчальнулекцію. Валькірія та її батько водночас скористались одним і тим самим способом утечі до того, як Берил устигла зронити бодай слово.

— Я до школи, — швидко проказала Валькірія, ховаючи останню ложку пластівців у роті.

— Я на роботу, — мовив її батько майже тієї ж миті.

Валькірія засунула миску в посудомийку та покрокувала до дверей.

— Але ж, Дезмонде, ти не поснідав, — насупилася мати Валькірії.

— Перехоплю щось у дорозі, — відповів тато, виходячи слідом за донькою. Вони вийшли до коридору, і Валькірія обернулася до сходів,а батько взяв ключі зі столика. Вони подивились одне на одного та кивнули на знакпрощання, а потім обоє всміхнулися. Чоловік вийшов надвір, а дівчинка зайшла до своєїкімнати.

Уже не вперше Валькірія задумувалася над тим, якою була б реакція її тата, якби він дізнався, що сімейні легенди правдиві, що вони дійсно походять від Предвічних, що його дід і молодший брат мали рацію. Проте вона не зізнавалася йому. Якби батько викрив правду, то спробував би спинити її, заборонити щоденні вилазки, намагався б захистити її від людей на кшталт Змієсерда, Мстивослава та решти охочих її вбити. Чи гірше — він міг захотіти приєднатися до цього світу. На думку Валькірії, їй не вдалося б ужитися з батьком, який наражає себе на небезпеку. Дівчинці хотілося, щоб її родина була нормальною. Нормальність — це добре. Нормальність — це безпечно.

Валькірія зачинила двері, потім зняла шкільний джемпер та пожбурила його на ліжко. Вона торкнулася дзеркала, і наступної миті звідти вийшло її віддзеркалення. Одного разу Валькірія вже забула про правило особливих позначок, і її копія проходила весь день з оберненою шкільною емблемою. Більше вона такої помилки не зробить. Дочекавшись, поки дзеркальна копія надягне джемпер, вона вручила їй шкільну торбу.

— Давай, гарного дня, — сказала Валькірія. Віддзеркалення кивнуло й вискочило з кімнати.

Дівчина осміхнулася до себе. Вона не дуже часто й наближалася до школи відтоді, як Черептоннаклав чари на дзеркало, проте водночас устигала вчитися з усіх дисциплін, збирати всі чутки й робити все, що робить звичайне-звичайнісіньке тринадцятирічне дівчисько протягом звичайного-звичайнісінького дня. Не вибиваючи при цьому ногою шкільні двері.

Звісно, час від часу їй кортіло побути в класі, самій пережити ті події, свідком яких стала її копія. Мати спогади і власне застати, скажімо, вдалий жарт — це різні речі. «Ще одна ціна, яку треба сплатити», — підсумувала дівчинка.

Не зчиняючи зайвого шуму, Валькірія зняла з себе решту шкільної форми, заховала її під ліжком і вбралася в чорний одяг, зроблений спеціально для неї. Відтоді, як Страхопуд Кравчик пошив ці речі, дівчинка трохи виросла, проте вони досі годилися, і за це вона була вдячна. Цей одяг не раз рятував їй життя, а попросити Страхопуда зробити ще один костюм вона не могла. У битві з Білим сікачем він використав силу землі як останню лінію оборони та перетворив себе на камінь. Вона не надто добре знала Кравчика, проте сумувала за ним, як і Черептон.

Дівчинка надягла куртку та відчинила вікно. Її дихання було глибоке й повільне. Пересвідчившись, що ніхто за нею не спостерігає, вона вилізла через раму та спинилася на мить, аби налаштуватися. Потім Валькірія зісковзнула з краю й перемістила повітря під собою, аби сповільнити падіння. Вийшло не надто елегантно, приземлення ще відчувалося трохи жорстким, проте все ж набагато кращим, ніж раніше.

Вона поквапилася вниз дорогою до причалу. Коли була меншою, то зазвичай зустрічалася тут із друзями. Вони розбігались і стрибали настільки далеко, наскільки могли, лишаючи скелі просто під собою й занурюючись у блискучу воду. Так, це було небезпечно, і так, бідолашний Джей-Джей Перл одного разу розтрощив собі коліно об ці скелі, проте небезпека лише підсилювала задоволення від цієї вправи. Тепер Джей-Джей трохи кульгав, а сама дівчинка вже давно не зустрічалася з друзями дитинства. Щоправда, їй бракувало плавання — його в житті Валькірії поменшало.

«Бентлі» чекав на неї, припаркований біля старого заіржавілого «фіата». Автівка Черептона впадала в очі за милю — щоправда, так само вона впадала в очі будь-де.

— Доброго ранку, — привітався Черептон, коли дівчинка забралася всередину. — Ти добре відпочила, правда?

— Проспала дві години, — відповіла вона.

— Ну, ніхто й не казав, що життя великого детектива з купою пригод буде простим.

— Ти казав, що воно просте.

— Я казав, що воно просте для мене, — виправив він. — Чи то не автівка твоєї любоїтітоньки біля будинку?

— Ага, вона, — ствердила Валькірія та розповіла напарникові про швидку втечу від Берил.

— Родинна вечірка? — перепитав Черептон, коли вона закінчила свою розповідь. — Збираєшся піти?

— І що, лишити тебе самого зупиняти поганців? І не думай. Відправлю замість себе дзеркальну копію, хай дякують і на тому.

— На вечірці ж має бути весело.

— Аякже. Весело. Мені ж бо так весело з цією частиною родини. Я б не відмовилася святкували виключно з маминими родичами — з ними прикольно. Але ж татові… Вони якісь химерні, розумієш?

— Розумію. Ґордон часто про них говорив. Але ж не забувай, що ти й сама химерна.

Вона здивовано подивилася на нього.

— Не в цьому ж сенсі. Я химерна по-доброму. Крута химера.

— Звичайно, — із сумнівом докинув Черептон. — Саме так.

— Замовкни. Коротше, там будуть усі батькові кузени зі своїми сім’ями, люди, яких я ледве знаю. І, звісно ж, Берил, Ферґус та їхні токсичніблизнючки. Напевне, це буде жахливо, тож ні греця я туди не піду.

— Гаразд, цього мені досить.

Черептон завів двигун, і Валькірія потонула в сидінні, коли той вирулив на дорогу та відправився за маршрутом.

— Ну як, накопав щось про Мстивослава?

— Один з наших агентів на причалах досі не відзвітував, — відповів Черептон. На ньому було його звичне вбрання — капелюх із широкими крисами, величезні сонцезахисні окуляри, кучерява перука та шарф, обмотаний довкола нижньої частини обличчя. — Можливо, там нічого, але…

— Але Мстивослав може вже бути тут?

— Ну, так.

— Погано.

— Нічого доброго, еге ж.

Вони просувалися Головною вулицею. Коли автівка порівнялася з автобусною зупинкою, Валькірія визирнула. Там стояли п’ятеро змучених школярів у формі.

— Моєї копії немає, — насупилася дівчинка.

— Можливо, вона затрималася.

Валькірія похитала головою.

— Вона пішла раніше за мене.

«Бентлі» сповільнився.

— Що ти хочеш зробити?

— Може, тут нічого такого, вона могла зрізати шлях через Зелений… Щоправда, зараз вона все одно була б уже тут. Але ні, швидше за все, нічого.

Черептон з’їхав на узбіччя й нахилив голову до дівчинки.

— Ти користуєшся копією набагато частіше, ніж треба, — мовив він. — Тож варто час від часу очікувати від неї дивної поведінки.

— Я знаю…

— Але хочеш піти на пошуки, правда ж?

— Просто хочу пересвідчитися, що все гаразд. Я вийду отут, пройдуся Зеленим.

— Тоді я розвернусь і повернуся до причалу. Зустрінемося там.

Валькірія кивнула, пересвідчилася, що ніхто її не бачить, а тоді вибралася з автівки й пробігла між двома будівлями. Вона перелізла через огорожу і приземлилася на траву на іншому боці. Зелений — то була назва невеличкого парку,оази дерев і квітів із фонтаном, що ховалася за Головною вулицею. Коли Валькірія була малою, вона часто грала тут у м’яча.

Можливо, вона занадто панікувала. Її віддзеркалення напевне зустріло когось зі знайомих Валькірії. Сама Валькірія могла все зруйнувати, кинувшись навпростець до ситуації, з якою копія розібралася би без проблем. І тоді вона почула власний скрик.

Валькірія звернула зі шляху й побігла через невелику ділянку, засаджену деревами. Поміж ними, біля фонтана, боролися два силуети — то її віддзеркалення намагалося звільнитися від чоловіка в чорному вбранні.

— Агов! — вигукнула Валькірія.

Чоловік у чорному підвів погляд. Він був блідий, на диво красивий і занадто спокійний.

— А, ось і ти, — мовив він. — Ти мене майже надурила. Майже. Але оця не відчуває страху. А я чую страх.

Він відкинув копію від себе, і та впала на коліна.

— Іди до школи, — наказала Валькірія. Віддзеркалення кивнуло, підібрало торбу та побігло повз дерева, не обертаючись до свого нападника.

Валькірія впилася в нього поглядом.

— Хто ти такий? Як дізнався, де я живу?

— Стежив за тобою, — відповів чоловік. — За-губив, коли ти дісталася міста, і вирішив зачекати десь неподалік, доки з’явишся. Я навіть завів собі нових друзів.

Тепер вона їх побачила — молоде подружжя, що наближалося до неї. Валькірія їх знала.Не на ймення, проте бачила тут і там, як вони трималися за руки й хихотіли. Зараз вони не сміялися. Їхні обличчя були бліді, як і у чоловіка в чорному. Вони здавалися хворими, а на їхньому одязі виднілися патьоки крові. Вони дивилися на неї своїми темними мертвими очима. Валькірія поглянула на чоловіка в чорному і згадала, як елегантно він рухався.

— Ти вампір, — видихнула вона.

— А ти — Валькірія Веремія, і ти підеш із нами.

Вона не могла з ними битися. І близько не була готова.

Тож вона кинулася тікати.

Молода пара ледь не наступала їй на п’яти, важко тупаючи ногами. Валькірія все ще була попереду. Їй не треба було озиратись, аби зрозуміти, наскільки близько до неї переслідувачі — їх можна було почути. Проте дівчинка не чула його. Чоловік у чорному біг пліч-о-пліч із нею, рухаючись без жодних зусиль. Вона спробувала уникнути його, проте нападник ліниво випростав руку, його пальці почали охоплювати її зап’ясток і раптом стиснулися довкола нього. Дівчинка смикнулася через таку болісну зупинку.

Вона намагалася вдарити супротивника рукою, проте той злегка відхилився, і її кулак влучив у повітря. Коли ж Валькірія спробувала вгатити по ньому ногою, чоловік відійшов убік із геть знудженим виразом обличчя, схопив її руку, заламав за спину та опустив свою жертву колінами на землю.

— Барон хоче мати тебе живою, — сказав він. — Але затям: він не казав неушкодженою. Тому не намагайся вдарити мене ще раз.

— А я? — спитав Черептон, наближаючись до чоловіка зі спини. — Мені можна вдарити?

Вампір випустив Валькірію та обернувся, проте надто пізно, аби уникнути удару в щелепу. Він похитнувся, і Черептон змахнув рукою. Порив повітря підхопив вампіра й перевернув догори дриґом. Щоправда, замість розпластатися на траві, його тіло з надлюдською спритністю обернуло падіння на стрибок, і він приземлився на ноги.

— Детектив, — пробурмотів він.

— Смерк, — відповів Черептон. — Давно не бачилися. Ти все ще злий?

Чоловік на ймення Смерк усміхнувся.

— Залежить від настрою.

Він указав на молодят.

— Дозволь відрекомендувати тобі моїх друзів. Мені подобається називати їх Першим і Другим міньйонами[2]. Можеш сам обрати, хто з них хто.

Молодята кинулися в атаку. Черептон ухилився від їхніх незграбних рухів і змусив пару наштовхнутись одне на одного. Раптом силует Смерка потьмянів, і вже наступної миті він опинився за спиною Валькірії та поставив дівчинку на ноги.

Черептон стрибнув на Смерка, і вони впали на землю. Детектив загубив свої капелюх і шарф. Валькірія позадкувала. Перший міньйон, хлопець, загарчав і наблизився до неї. Зблизька він здавався ще страшнішим. Його очі були порожні й червоні, а на шиї за комірцем сорочки ховався слід від укусу. Не дві охайні цяточки, як показують у фільмах, — його шию жорстоко розпороли. Дівчинка відчувала запах висохлої крові, схожий на запах міді.

На мить Валькірія запанікувала. Руки нападника вчепилися в комір її куртки, тягнучи назад,а сили в нього було досить. Другий міньйон, дівчина, стояла просто за його спиною, готова приєднатися до бійки. Валькірія змусила себе розслабитися, згадавши тренування з Черептоном і Танітою, та вгамувала кожну частину свого тіла.

Вона дозволила потягти себе назад. Лівицею дівчинка схопила зап’ясток Першого міньйона, а правиця промайнула між його руками просто в обличчя. Опершись на ліву ногу, вона обернулася й перекинула супротивника через стегно — той перечепився та злетів у повітря.

Дівчина-міньйон загарчала та вдарила суперницю. Світ закружляв перед очима Валькірії. Та вона відхилилася від руки нападниці, спробувала захопити її больовим прийомом, а коли зрозуміла, що той не діє, вгатила по коліну міньйона та відкинула її геть.

Дівчинка побачила Черептона зі Смерком. Тепер, коли його неможливо було захопитизненацька, Смерк уникав ударів Черептона завдяки надприродній грації та атлетизму. Він виходив за межу досяжності кулаків і копняків детектива, а з будь-якого Черептонового захвату Смерк легко вибирався ще до того, як той стискався.

Вампір копнув Черептона і подався назад. Під час цього маневру щось випало в нього з кишені.Він кинув погляд на річ та спробував її підібрати, проте Черептон випростав руку, і предмет перелетів до його долоні. То був шприц, наповнений безбарвною речовиною.

Смерк стенув плечима.

— Можеш лишити собі, — проказав він. — У мене ще досить таких.

Міньйони знову збиралися з силами. Валькірія клацнула пальцями, проте не змогла запалити іскру. Спробувала знов, і цього разу відчула тепло, що виникає під час тертя. Зосередившись, вона випростала руку й дозволила енергії перетекти з центру її тіла до руки, а звідти — до долоні. Тоді взяла іскру та перетворила її на полум’я.

— Назад, — попередила вона. Міньйони не відповіли. Дівчинка не знала, чи вони взагалі можуть відповісти.

Вогонь у її руці перетворився на вогняну кулю, і Валькірія пожбурила її в супротивників. Тоді Черептон щось прокричав, кинувся вперед, випроставши руки, і порив вітру збив кулю з курсу та згасив полум’я. Наступної миті він уже стояв біля Валькірії, тримаючи її руку й задкуючи з напарницею від міньйонів, що насувалися на них.

— Вони інфіковані, — мовив він, — але не втрачені. Поки що ні. Ми не хочемо їх убивати.

Смерк ішов за ними, наче на прогулянці.

— Зрештою, немає їхньої провини в тому, що я їх обрав.

Черептон уперся поглядом у дівчинку.

— Інфікованi перетворюються на вампірiв за дві ночі. До цього вони просто невинніжертви.

— Але через дві ночі, — докинув Смерк, — все скінчиться.

Черептон витяг свій револьвер і наставив його на Смерка. Міньйони зупинились і загарчали. Усмішка залишилася на обличчі Смерка.

— Це твій шанс піти, — сказав Черептон.

— Нащо мені це робити? Це ж ви задкуєте. Ви не можете вбити моїх друзів. Ви програєте цю невелику сутичку.

Черептон звів курок револьвера.

— Я сказав, що ми не хочемо їх убивати. Не казав, що не будемо.

— Якщо ти зробиш постріл зі свого ствола, — мовив Смерк, — то сюди збіжиться все місто, а ти скинув своє маскування.

— Це єдина причина, з якої я не позбавляю тебе твого жалюгідного життя просто тут і зараз.

Смерк прорахував можливі варіанти, а потім стенув плечима.

— Міньйони, — проказав він, — забираймося звідси.

Інфіковані молодята загарчали на знак невдоволення, проте підкорилися. Разом зі Смерком вони пішли геть.

Черептон усе ще не опускав револьвера.

— Передай Мстивославові, що я очікував від нього більшого. Дістатися до мене через мою приятельку — це в стилі Змієсерда. Передай: якщо я йому потрібен, то хай буде чоловіком і прийде сам.

— Барон — людина честі.

— Барон — боягуз.

Смерк усміхнувся, проте не відповів. Валькірія стояла поруч із Черептоном і спостерігала, як Смерк разом із міньйонами розчиняється в тіні дерев.

² У Франції за часів Відродження міньйонами називали улюбленців королівської сім’ї, пізніше — прислужників, а саме слово перекладається як «милий», «чудовий».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Кінотеатр «Гіберніан» був схожий на старця зі згорбленими плечима та посірілим обличчям, якого затиснули вищі, ширші та сильніші будівлі. Його фасад був наче занедбаний залишок давнини, а з його назви зникла більшість голосних. П’ятдесят років тому, коли кінотеатр був популярним, мешканці Дубліна товклись у ньому щовихідних. Сам Черептон уперше завітав до «Гіберніана», аби побачити фільм «Еліта», і відтоді був закоханий у Ґрейс Келлі[3].

Детектив припаркував «бентлі» на узбіччі провулка і рушив до кінотеатру. Валькірія пішла за ним. Килими поглинали звуки їхніх кроків. Вони пройшли повз постери моторошних фільмів, закуті в рамки, з давно померлими акторами в ролях. Жоден відвідувач не придбав квитка в цій будівлі протягом останніх десятиліть.

У кінотеатрі було тихо, як завжди, і порожньо. Детективи спустилися сходинками, що вилисяміж рядами сидінь. Перед екраном висіла важка, запилюжена від часу, червона завіса. Коли вони наблизилися, завіса розділилась і показала екран, на якому йшов старий чорно-білий фільм. Стрічка зображала цегляну стіну та відчинені двері. На тлі транслювали звуки нічного міста. Валькірія пройшла слідом за Черептоном до маленької сцени, і вони разом підійшли до дверей, відкидаючи тіні на зображення. Наступної миті вони пройшли крізь екран.

Напарники ступили на сходи з іншого боку зали. Електричне світло розвіювало морок. Вони дісталися горішнього поверху, де замість звичного для старого кінотеатру антуражу були ледь освітлені коридори та лабораторії. Власник «Гіберніана» присвятив чимало часу відновленню будівлі, перетворюючи її на магічно-науковий центр, про який він завжди мріяв. Оскільки делікатна природа такої роботи потребувала різноманітних відділень — медичного відсіку, новісінького моргу, відділення теоретичної магії (НДДКР[4]), — вікон там не було, а за температурою уважно стежили. Хоч власник і володів усією будівлею, розділяючи права лише з двома помічниками, він усе одно вирішив працювати в найменшій та найтемнішій лабораторії. Саме там детективи його і знайшли.

Професор Проникл Бурк роззирнувся, коли Черептон покликав його на ймення.

— Знову ти, — проказав він голосом, якому помітно бракувало тепла й гостинності. — Чого тобі треба?

Бурк був досить нетерплячим низеньким літнім чоловіком із кучмою сивого волосся.

— У нас є дещо для вас, професоре, — сказав Черептон і показав шприц, що випав зі Смеркової кишені. — Маємо надію, що у вас знайдеться час дослідити цю річ.

— Наче в мене й без вас справ не по горло, — похмуро мовив Бурк. — Валькіріє, не бачив тебе вже кілька тижнів. Тримаєшся подалі від небезпеки?

— Не дуже, — визнала Валькірія.

— Іншого я й не очікував, — відповів науковець, розчаровано зітхнувши. Попри вередливу поведінку та погані манери, старий дослідник мав слабкість до Валькірії. — У що він втягнув тебе цього разу?

— Нікуди я її не втягував, — заперечив Черептон на свій захист.

Валькірія усміхнулась.

— Бійка, спроба викрадення, ще бійки. Звичнісправи, самі знаєте.

У Черептона задзвенів мобільний, і він відійшов, аби відповісти.

Тепер, коли Черептон їх не чув, Бурк дозволивсобі пом’якшити тон.

— Як твоє плече після минулого місяця?

— Набагато краще, дякую, — відповіла дівчинка. — Хіба що синець лишився.

Бурк кивнув.

— Я використав нову суміш. Складники для неї знайти трохи важче, проте для своїх улюблених пацієнтів я завжди намагаюся зробити лікування якомога безболіснішим.

— То я в списку? — спитала Валькірія. Її усмішка стала ще ширшою.

Бурк пхекнув.

— Ти і є список.

Валькірія розсміялася.

— А от твій напарник точно туди не входить, — продовжив Бурк, переводячи увагу на Черептона, щойно той закінчив телефонну розмову. — Покажи мені той шприц.

Черептон простягнув його професору.

— Де ти його дістав?

— Випав з кишені вампіра.

Бурк навів шприц на світло, вивчаючи речовину всередині.

— Чудні істоти ці вампіри. Два цілком окремі пласти шкіри, причому верхній прошарок регенерує, коли сходить сонце. Удень вони люди, наділені трохи більшою швидкістю та силою, проте, по суті, смертні. А вночі…

Валькірія кивнула.

— Мені відомо, які вони вночі.

— Гм? А, точно. Знаєш про все з перших вуст, так? Цікаво, звідки ти про це дізналась… А, зрозуміло, — він кинув погляд на Черептона. — Дехто, цілковито позбавлений відповідальності, затяг тебе на зустріч із вампіром і ледь не дав тебе вбити.

Черептон нахилив голову.

— Ви про мене? — невинно спитав він.

Бурк сердито зиркнув на детектива й повернувся до шприца.

— Я бачив це раніше, — мовив він, — однак лише раз. Це рідкісна суміш болиголоваз аконітом. Вампір може скористатися ним, аби притамувати свою звірячу натуру вночі.

— Це має сенс, — пробурмотів Черептон. — Мстивославу нема користі зі Смерка, якщо той втрачатиме контроль над собою щоразу, коли заходить сонце.

Бурк розв’язав свою краватку та розстібнув верхній ґудзик сорочки.

— Коли я був молодим, то потрапив у гонитву з вампіром і ледь урятувався втечею. Тому ношу це з собою, куди б не йшов. — Він показав гостям скляну пробірку, що висіла в нього на шиї.

— То свята вода? — спитала Валькірія з певними сумнівами.

— Свята вода? Ні, ні, ні, Валькіріє. Це морська вода.

— Точно, — повільно проказала дівчинка.

— Свята вода не діє, — пояснив Бурк, — а кіл у серце не вб’є цих створінь. Обезголовлювання дійсно ефективне, проте воно так само дієве в більшості інших випадків. Єдиний міф про вампірів, що має під собою основу, — це переказ про плинну воду.

Валькірія спохмурніла.

— Ну от, здається, саме цього переказу я ніколи й не чула.

— Існує давнє повір’я, — втрутився в розмову Черептон, — що вампіри не можуть переступити через плинну воду, тому вони, скажімо, не перетинають мостів через річку. Насправді ж саме перетинання моста не розірве їх на шматочки, проте річ у воді.

— У вампірів надзвичайно сильна алергія на цю рідину, — пояснив Бурк. — Якщо вампір проковтне її, то в нього розбухне горлянка й перекриється доступ до кисню. Саме томуя завжди ношу солону воду з собою.

— Але ж для цього йому треба її ковтнути? — спитала Валькірія.

— Ну, так…

— І як ви збираєтеся змусити вампіра випити цієї води до того, як він вас уб’є?

Бурк кліпнув очима і не сказав нічого у відповідь.

— Та нехай, — швидко проказала Валькірія, — я впевнена, що в разі необхідності ви знайдете спосіб. Наприклад, можете кинути склянку йому в пащу, коли той… м-м-м… спробує вас укусити.

Плечі Бурка похилилися, і Валькірія відчула величезну провину через те, що пробила дірку в його плані.

— Облиш мене, — дещо скорботно промовив науковець.

— Вибачте… — почала Валькірія, проте він підняв руку.

— Не варто вибачатись. Я медичний геній, геній науки, але, вочевидь, не тактики. Подумати лишень, останні 180 років я не боявся вампірів т³льки тому, що носив на шиї пробірку з солоною водою. Який же я йолоп.

Бурк поплентався геть. Черептон погладив Валькірію по плечу.

— Вітаю, — мовив він. — Ти щойно пробудила трьохсотрічний невроз. Тут нашу справу зроблено.

Почуваючись геть жалюгідно, Валькірія пішла за детективом до виходу. Вони проминули двох асистентів у білих лабораторних халатах, Стентора[5] й Дуріана, що боролися на руках у порожній кімнаті. Валькірія бувала тут незліченну кількість разів, тож такі видовиська не були для неї чимось незвичним. Асистенти помахали їм та повернулися до боротьби.

Валькірія першою спустилася сходами та ступила через екран. Зістрибнувши зі сцени, вона обернулася й зачекала на Черептона. Дівчинка бачила, як той проходить крізь зображення дверей, а наступної миті проектор згаснув, екран спорожнів і потемнів. Детектив зійшов зі сцени, і завіса почала сходитися за спинаминапарників.

— Хто телефонував? — спитала Валькірія, намагаючись забути те, що зробила з Бурком.

— Верховний Маг, — відповів Черептон. —Знову перевіряв, як у нас справи. Його бажання відшукати барона робить його… нестерпним.

— Він завжди нестерпний.

— Мабуть, вирішив підкорити нові вершини.

— Сумно, що Меріторіуса більше нема з нами. Він був добрим Верховним Магом. А Ґілд… Він наче політик, який має догоджати певним людям.

Вони вийшли з кінотеатру на яскраве сонце. Черептон був мовчазний, поки вони йшли до «бентлі».

— Маємо зустрітися з Танітою в бібліотеці, тож я підкину тебе туди, і ми побачимося пізніше, якщо ти не проти.

— Куди ти збираєшся?

— Таке, нічого важливого. Просто маю зробити… дещо.

— Чому зробив паузу?

— Прошу?

— Ти зробив паузу. Сказав, що маєш зробити… дещо. То чому ти спинився?

— Просто так, нічого…

— Ти щось задумав.

— Ні…

— То чому зробив паузу?

— Залазь до автівки.

Вона залізла. Черептон сів на своє місце.

— Пасок безпеки, — наказав він.

— Чому ти зробив паузу?

Детектив нахилив голову.

— Бо щось задумав.

— І чому я не можу піти з тобою?

— Бо це слизька справа.

— Обіцяєш потім мені розповісти?

— Так.

— Тоді гаразд, — дівчинка застібнула пасок безпеки. — Їдьмо.

* * *

Валькірія зайшла до багатоквартирного будинку, піднялася сходами й пройшла повз чоловіка,що не відкидав тіні. Вона дісталася третього поверху саме тоді, коли Порцеляна Журба переходила з бібліотеки до своїх апартаментів.

— Валькіріє! — озвалася Порцеляна. — Рада тебе бачити знову так швидко.

На ній була світло-зелена спідниця та піджак темнішого відтінку з тисячею подрібнених смарагдів. Шию прикрашало вишукане намисто.

— Воно чарівне, — проказала Валькірія, дивлячись на прикрасу.

— Правда ж? Це намисто коштувало життя двом файним чоловікам. Час від часу я ношу його на знак пам’яті про їхню пожертву. А іноді — тому, що воно пасує до спідниці. Хочеш зайти?

— Звісно, — відповіла Валькірія та пройшла за Порцеляною до кімнати й зачинила двері. Вона ніколи б у цьому не зізналася, проте їй подобалося житло Порцеляни. Килим пишний, зі складним малюнком, весь декор — елегантний та витриманий у єдиному стилі, а вікно відкриває такий краєвид на Дублін, що місто здається привабливішим і романтичнішим, ніж будь-коли.

— Знайшли щось нове? — спитала Порцеляна, узявши стос листів та продивляючись їх.

— Не зовсім. На мене напали сьогодні вранці.

— Ого…

— Вампір та його міньйони.

— Ненавиджу цих створінь, — сказала Порцеляна. — Щойно вони когось укусять, інфікованому доводиться витримати дві ночі божевільного рабства, і, якщо йому не допомогти, він повністю перетворюється на вампіра. Таке жахливе становище. Тобі вдалося дізнатися його ім’я?

— Смерк.

— Так, я знаю Смерка. У ньогоє звичка притаювати образу. Один мій знайомий з ним перетнувся. На це пішли роки, проте Смерк усе ж його відстежив. Знайомий помер зовсім не швидкою смертю. Багато крові, криків та…

Вона опанувала себе й усміхнулася.

— Перепрошую. Маю зізнатися, останнім часом у мене дуже поганий настрій. Через цю справу з Ґротескером усе, над чим я так довго працювала, — моя бібліотека, колекції, мій вплив, — усе це може зникнути, не встигне кліпнути чиєсь байдуже око.

— Разом із рештою світу, — нагадала їй Валькірія.

— Так. Це також буде невесело.

Порцеляна відклала свої папери.

— Ти його вже бачила? Маю на увазі барона.

— Ні. Поки що ні.

Порцеляна сіла на дорогий стильний диван.

— Незвичайна людина. Любить, коли думають, що він прямолінійний. Та він який завгодно, але не такий. У нього винятковий характер, як у Нефаріана Змієсерда, проте якщо Змієсердбув незалежний і працював сам на себе, то барон виконував свої обов’язки самовіддано, зі сліпою й непохитною вірою. Мстивослав збирається закінчити те, що розпочав Змієсерд. Для нього повернення Безликих — це єдине, чого він по-справжньому жадає.

— Кажеш так, ніби добре його знаєш.

— О так. Хіба Черептон не казав? Колисья теж поклонялася Безликим.

Обличчя Валькірії сполотніло.

— Що?

Порцеляна усміхнулась.

— Звісно ж, він тобі не казав. Нас із Бліссом виховували в родині, де шанували темних богів. Брат відмовився від родинних настанов ще замолоду, а в мене пішов певний час, щоб вчинити так само. А поки я поклонялася Безликим, то встигла приєднатися до невеликої групи однодумців, до якої також належав барон. Пам’ятаєш, я казала тобі, що немає нічогонебезпечнішого за фанатиків? Так от, ми були небезпечними навіть за мірками фанатиків.

— Я… я цього не знала.

Порцеляна стенула плечима.

— Я була молода, дурна й пихата. Та я змінилася. Більше не дурна.

Жінка розсміялася. Валькірія вичавила з себе усмішку.

— А тепер, — продовжила Порцеляна, — ти знову міркуєш, чи можна мені довіряти. Ну от, коли Черептон уперше розповідав тобі про мене, що він сказав?

— Він… він сказав не довіряти тобі.

— Тому що я не варта довіри, Валькіріє. Я поставлю під загрозу близьких людей, аби мати з цього користь. Я — не приязна людина, люба. Я не… не одна з добрих.

— То чому він досі тобі довіряє?

— Тому що він сам змінився, а також тому що він не лицемір. Він не згадує про мої колишні дії, а я — про людину, котрою він був колись. Війна з Меволентом змінила всіх, хто брав у ній участь. Усі ми побачили в собі речі, яких воліли б не бачити.

— Що побачив Черептон?

— Лють. Його родину вбили просто перед його очима, а коли він повернувся після смерті, лють повернулася з ним. У більшості людей такий розжарений гнів палав би досі. А от Черептон — це Черептон, виняток із правил. Його лють ущухла.

— А що трапилось?

— Він зник. Якщо цікавить моя думка, то я гадаю, він побачив, на що здатний, і зрозумів, що має вибір: дозволити люті поглинути себе або дати їй відсіч. І він пішов. Пішов на п’ять років. Коли повернувся, гнів усе ще жеврів у ньому, проте до нього домішувалося щось інше — мені здається, то було усвідомлення. Нова мета. До нього повернулася здатність жартувати, що дуже мене потішило, бо він один із небагатьох чоловіків, хто може мене розсмішити. Невдовзі ми отримали звістку про поразку лорда Гріхопада, а Черептон власноруч заламав барона. Плани Меволента почали руйнуватися.

— Куди він зникав? На ці п’ять років.

— Не знаю. Ми всі гадали, що він помер. Помер знову, розумієш? Але він повернувся саме тоді, коли був нам потрібний. У цьому на нього завжди можна покластись — у вчасному порятунку. Черептону це добре вдається.

Хтось постукав у двері. Обидві співрозмовниці підвелися й почули приглушений голос із коридору, а за ним — гучний удар.

Порцеляна глянула на Валькірію.

— Іди до спальні, — швидко проказала вона. — Не сперечайся. Мерщій до спальні, зачини там двері.

Валькірія зробила, як їй наказали, проте лишила невеличкий отвір у дверях, аби можна було щось розгледіти. Вона побачила, як Порцеляна бере до рук телефон, двері до її апартаментів відчиняються силою і до помешкання влітає стрункий чоловік у краватці-метелику. Він купою приземлився на підлогу й більше не рухався.

Інший чоловік переступив через поріг. На вигляд йому було п’ятдесят із гаком років, він мав сиве волосся та охайно підстрижену бороду. Чорний одяг прибульця був пошитий у військовому стилі, черевики — лаковані до блиску. З пояса звисала абордажна шабля.

— Привіт, Порцеляно, — промовив він. — Радий бачити тебе знов.

— Бароне Мстивославе, — повільно проказала Порцеляна і відклала слухавку. — Хотіла бя сказати тобі те саме. Чому ти прийшов?

— Хіба ти не знаєш?

— Якщо хочеш повернути прострочену книжку, бібліотека отам по коридору. Штраф може здатися тобі суворим, проте справедливим.

— Я по тебе, Порцеляно. Через кілька годин я отримаю обладунок лорда Гріхопада, й останній необхідний складник потрапить мені до рук. Настав тобі час скинути маску й закінчити цей маскарад. Ти маєш посісти своє місце.

— Моє місце тут.

— Ми обоє знаємо, що ні. Ти не більше здатна стати спиною до Безликих, ніж я. Я ж бачив твою відданість.

— Моя так звана «відданість» зникла.

Мстивослав похитав головою.

— Ти присяглася служити темним богам. Неможливо просто так передумати.

— На жаль для тебе, можливо. Це я й зробила.

Крізь шпарину у дверях Валькірія бачила, як лють розпалюється на обличчі барона.

— Ти — їхня служниця, — мовив він низьким і лячним голосом. — Якщо ти не триматимеш своєї обітниці, то я зроблю це за тебе. Ти будеш із нами, коли Безликі повернуться, навіть якщо тобі доведеться стати першою зрадницею, яку вони вб’ють.

Він кинувся на неї. Порцеляна поклала долоню на живіт, клацнула пальцями правиці, і всі меблі в кімнаті полетіли у Мстивослава.

Валькірія з роззявленим ротом витріщалася на те, як столи, стільці та книжкові шафи з шаленою швидкістю врізаються у Мстивослава. Потім меблі з гуркотом обвалилися на підлогу, а барон захитався і впав. Кров сочилася в нього з обличчя. Порцеляна двічі ляснула себе по животу і жестом правиці відправила все довкола — меблі й самого Мстивослава — у рух. Це все ковзнуло по підлозі та врізалось у стіну. Ще один ляск та жест рукою — і меблі розступилися, розчищаючи простір довкола барона.

— Не смій залякувати мене в моїй власній домівці, — процідила Порцеляна, і меблі знову понеслися на прибульця.

Але Мстивослав зреагував швидко: він кинувся вперед, його очі спалахнули жовтим. Стіл, що летів просто на нього, раптово вибухнув та розвалився на сотні тисяч уламків, і він подався крізь них, оминувши решту меблів, що врізалися в стіну за його спиною. Чаклун ударив Порцеляну рукою в груди — і вона відлетіла геть. Жінка вдарилась у стіну й припала на коліно.

Валькірія вчепилась у двері, готова відчинити їх навстіж, проте Порцеляна підвела погляд на Мстивослава й примружила очі.

— Щойно ці слова злетять із моїх вуст, коло закриється, а твоя доля стане невідворотною.

Мстивослав рушив на неї, проте натрапив на щось на кшталт невидимої стіни. Він спробував відійти, та спиною вперся в інший заслін. Обернувшись, побачив старанно витканий килим і коло, заховане в його візерунку.

— Розумна дівчинка…

— Не думав, що я впроваджу елементарні засоби захисту? — спитала Порцеляна.

— Дуже, дуже розумно.

Його очі спалахнули жовтим.

— Це не подіє, мій любий бароне. Символи — моя сила. Твої сили не зможуть пробити цій щит. Ти не зможеш мені нашкодити. А отя тобі — зможу.

Мстивослав знову кинув погляд на килим, на приховані позначки, на символи, що тепер пульсували блакитною енергією. Кров почала точитися в нього з носа.

— Порцеляно, — проказав він, силуючись зберегти свій голос рівним, — не треба цього робити.

— Хто твої спільники? — спитала вона. — Хто наказав визволити тебе? Хто стоїть за всім цим?

Грубий відчайдушний смішок зірвався з його губ, проте його швидко обірвав спалах болю.

— Цього разу ти обрала хибний… бік, жінко. Хотів би я… хотів би лишити тебе в живих, аби… ти змогла пожалкувати про це…

Мстивослав упав на підлогу.

— Хотів би я мати час… аби змусити тебе благати… молити мене… Я би… Я би змусив тебе волати…

— Добре, — мовила Порцеляна, прямуючи до телефона. — Гадаю, мені доведеться викликати професіонала.

— Порцеляно… —  видихнув Мстивослав.

Жінка обернулася.

— Так, любий бароне?

— Ти ж не… Ти ж не думала, що все буде настільки просто, правда?

Смерк переступив через поріг і зайшов до кімнати. За ним слідом — інший чоловік. На білявому незнайомці були брунатний костюм, біла сорочка, темні окуляри і старі поцятковані ковбойські черевики. На його губах грала недобра посмішка. Килим під ногами чоловіка розійшовся, і незнайомець зник просто в підлозі. Порцеляна стрибнула по телефон, проте Смерк миттю дістав жінку й потягнув назад.

Перед очима Валькірії рука незнайомця пробила підлогу під ногами Мстивослава, схопила його й потягла вниз. Підлога під ним розступилася, символи змигнули востаннє, а тоді все повернулося до нормального стану.

Наступної ж миті Мстивослав з незнайомцем вийшли зі стіни біля Порцеляни.

— Колись ти була набагато гостиннішою, —зауважив Мстивослав. Його очі спалахнули, і Порцеляна завмерла. Смерк схопив її.

— Не дозволяй їй торкатися будь-чого, — наказав Мстивослав. — У неї тут усюди символи. Деякі невидимі. Деякі — на її тілі. Не дозволяй їй торкатися будь-чого.

Смерк схопив жінку за зап’ястки та скрутив руки їй за спиною.

Мстивослав витяг носовичок і витер ним підсохлу кров.

— Я очікував від тебе більшого, Порцеляно. Коли ти покинула нас, я гадав, що повернешся. Ніхто не може зробити ті речі, які зробила ти, і просто піти геть. Я не думав, що це можливо.

Вона знову підвела на нього погляд. Гримаса болю від того, що її руки в лещатах, відбилася на обличчі чаклунки.

— Я знайшла собі інші хобі. Ти теж можеш. Скажімо, почни збирати марки.

Смерк викрутив їй руки, і вона важко видихнула. Чоловік в окулярах розсміявся.

Мстивослав прибрав носовичок.

— Я ще можу бути милосердним, хоча це почуття й незнайоме моїм богам. Дівчинка, Порцеляно. Валькірія Веремія. Скажи мені, де вона, і я залишу тобі життя.

— Черептону на неї начхати, — промовила Порцеляна крізь стиснуті зуби. — Невеличкий інтерес і все. Ти не зможеш дістатися до нього через неї.

— Моя милість швидко псується. Скажи, дея можу її знайти, або отримаєш такі тортури, що благатимеш дозволу розповісти.

— Гаразд, — сказала Порцеляна. — Гаразд, я тобі все скажу.

Вона кивнула на спальню.

— Вона там.

Валькірію взяли дрижаки, проте Мстивослав лише сумно похитав головою.

— Порцеляно, ця твоя риса мені не подобається. Усі ці жарти.

— Я просто забагато часу провела з Черептоном. Ти ж пам’ятаєш його жарти, правда, бароне? Що ще пам’ятаєш? Може, згадуєш, як він тебе заарештував?

— Пам’ятаю, як майже вбив його.

— Майже — це тільки «майже», — відповілаПорцеляна й ледь не спромоглася розсміятися. — Знаєш, а він іде за тобою. Сподіваюся, що скоро наздожене.

Смерк знову вивернув їй руки, і Порцеляна скрикнула від болю.

— Скажи мені, де дівчинка, — наказав Мстивослав, — або я зламаю тобі руки.

— Я тут, — вигукнула Валькірія, вибивши двері ногою. Полум’я блискотіло у неї в руці.

³ Ґрейс Келлі (1929–1982) — американська акторка, одна з красунь свого часу (її кінокар’єра тривала протягом 1951–1956 рр.).

⁴ Науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи.

⁵ Стенторами за часів античності називали гучноголосих глашатаїв.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Її першою ціллю був Смерк, проте вогняна куля пролетіла повз нього. Щоправда, другій пощастило більше, і якби барон Мстивослав не забрався в останню мить, то полум’я влучило б у нього. Барон рухався швидко. Можливо, навіть швидше за Черептона.

— Вереміє, — прогарчав він.

— Тікай! — вигукнула Порцеляна, і Валькірія послухалась.

Коли дівчинка дозволила собі озирнутися, вона вже була в коридорі — саме тоді Порцеляна змахнула рукою. Двері зачинились, і чоловіки опинилися замкнені в апартаментах чаклунки.

Валькірія дісталася сходів і вже простувала вниз, коли раптом щось схопило її за щиколотку і вона ледь не впала. Дівчинка не спинилась. Кинувши погляд через плече, вона побачила, як рука зникає в сходах. Валькірія дісталася другого поверху, відштовхнулася від стіни та продовжила спуск. Стіна, розташована нижче, почала тріскатися й розвалюватись, і врешті звідти виліз чоловік у темних окулярах. Валькірія вхопиласяза поруччя й стрибнула, використовуючи розбігдля того, аби підсилити удар ногою. Її черевик влучив у груди супротивника, той сильно вдарився в стіну й за інерцією відлетів від неї.

На першому поверсі дівчинка ледь не запнулася через власні ноги. Чоловік був просто в неї за спиною. Вона перестрибнула останні кілька сходинок і вибігла надвір. Дорогою їздили автівки, вулицею ходили люди. Забагато невинних людей, що можуть потрапити в битву, до якої вони не готові. Валькірія швидко побігла алеєю вздовж багатоквартирного будинку. Алея була вузька й затінена. З іншого боку починалася спокійніша дорога.

Чоловік у темних окулярах наближався до неї, зменшуючи проміжок між ними до відстані випростаної руки. Вона ледве уникала захвáту.

Валькірія впала, ноги чоловіка врізалися в неї, і той перелетів через дівчинку, втративши в польоті окуляри. Нападник звалився й розтягнувся на землі. Коли ж він обернув голову до неї, Валькірія побачила, що там, де в людей очі, у нього дві маленькі чорні діри. Вона підвелася й побігла туди, звідки прийшла. Дівчинка озирнулася через плече саме вчасно, аби побачити, як чоловік розчиняється в землі, прямуючи просто вниз, наче він на невидимому ліфті. За п’ять кроків від вулички земля перед нею вибухнула, і звідти вилетів нападник. Вона впала на спину, намагаючись відтерти очі від піску та пилу.

— Не знаю, через що вся буча, — протягнув чоловік. Він був американцем і говорив із відчутним південним акцентом. — Ти ж мале дівча.

Валькірія клацнула пальцями, проте він ударом прибив її руку до землі до того, як вона встигла викликати полум’я, а потім схопив її. Дівчинка відчула, як щось холодне й гостре торкається її горла.

— Не роби цього знову, — сказав чоловік. Він тримав у руці небезпечну бритву з дерев’яною ручкою. Щойно у Валькірії проясніло в очах, вона побачила, що на бритві вирізані ініціали «Б-Р. С.». Вона підвела очі. Вище на тихій вуличці на узбіччі стояв припаркований чорний мотоцикл. Чорний мотоцикл Таніти.

Стара жінка зі зморшкуватим обличчям і поганими зубами вийшла на алею. Вона вищириласьна них, а потім розвернулася й поквапилася геть.

Чоловік похитав головою.

— Бач, у цьому проблема звичайних, правильних людей. Щойно побачать щось дивне чи лячне, так і кивають п’ятами. Розумієш, про що я? Знач, ніхто не прийде тобі на поміч. Знач, ти лишилася сама.

І тоді хтось кашлянув просто в них за спинами. Чоловік обернувся, і Таніта Лов вгатила йому ногою в обличчя. Він спіткнувся, і Валькірія скористалася з цього, аби визволитись, обернувшись, і тримати його в полі зору, поки сама задкувала до стіни. Він був би симпатичним, якби не ті дві жахливі чорні дірки.

Чоловік усміхнувся.

— Хто це в нас?

— Спершу ти, — мовила Таніта.

Чоловік пирхнув.

— Ну гаразд. Біллі-Рей Санґвін, майстер усіх видів найнеприємніших смертей, постачальник жорстоких та вишуканих тортур — до ваших послуг.

— То ти вбивця?

— Не просто вбивця, люба. Я вбивця преміум-класу. Також працюю найманцем, виконую невеликі додаткові контракти на замовлення.Я дуже-дуже багато коштую і дуже-дуже добрий у своїй справі. А хто ти?

— Твоя загибель, — відповіла Таніта.

Санґвін розсміявся.

— О, зрозуміло. Давно цікавився, який вигляд матиме моя загибель. І подумати не міг, що вона виявиться такою симпатичною.

Таніта відвела край плаща, показуючи меч у піхвах.

— Ти підеш по-доброму, містере Санґвіне, чи мені доведеться тебе калічити?

Обличчя Санґвіна осунулося.

— Та ну! Поглянь на розмір свого леза, а потім — на розмір мого! У мене тут лише невеличка бритва! Хіба це чесно?

— Але ця бритва була наставлена на беззбройну дівчинку. Це, по-твоєму, чесно?

Біллі-Рей завагався і позадкував.

— Здавалося чесним, — відповів він, — тоді. Проте якщо переглянути все ще раз, то, може, це й була трохи несправедлива ситуація.Ну, такі речі розумієш уже після того, як цевідбулося.

Таніта розстебнула плащ і дозволила йому впасти на землю. М’язи рухалися під шкірою її рук. Вона витягнула меч із піхов, наближаючись до нього.

— Ого, — мовив Санґвін. — Це вже цікаво.

Таніта зробила випад. Санґвін пірнув униз, і меч просвистів над його головою. Таніта вивернула зап’ясток, і лезо знов розітнуло повітря — супротивник відстрибнув за межі ураження й розсміявся.

— Оце вже весело! Двоє дорослих пізнають одне одного в старому доброму стилі. Романтика в повітрі!

— Ти не мого типу.

— Ти не знаєш, хто саме твого типу, люба.

— Але знаю, що не ти. Містере Санґвіне,у мене є кайдани з твоїм іменем, вибитим на них.

— Кайдани не стримають мене, красуне. Мене не спинити жодним закляттям з тих, про які ти могла чути, а також кількома з тих, про які тобі нічого не відомо. Це робить мене особливим.

— Це, а також твої психопатичні схильності.

— О ні, схильності тут ні до чого. Вони просто роблять мене цікавим.

Цього разу Санґвін напав перший, удавши стрибок праворуч, аби відвести від себе меч, а потім кинувся вперед, розрізаючи повітря бритвою. Таніта скинула брову і вдарила його в передпліччя. Через це Санґвін промазав, а дівчина копнула його в коліно та замахнулася мечем. Біллі-Рей мусив відступити: він незграбно перекотився по землі й підвівся, потираючи коліно.

— Це було боляче, — усміхнувся він.

— Я можу спростити тобі справу.

— Віддаси мені свого меча?

— Ні, але якщо ти розкажеш мені про плани барона Мстивослава, я дозволю тобі оминути його лезо.

Він насупився.

— Так а навіщо я сюди прибув?

— Другої пропозиції не буде, містере Санґвіне.

— Серйозна пропозиція. На жаль, я професіонал. Мені платять за мою роботу, тож я маюїї робити — зрештою, треба підтримувати свою репутацію. Як тобі таке: ти стоїш спокійно й дозволяєш себе вбити, а потім я забираю дівчисько і ми йдемо у своїх справах. Непогано?

— На жаль, ні.

— От дідько. Ну, тоді повертаємося до класики.

Він знов усміхнувся й твердо став на ноги. Валькірія побачила, як земля під ним почала тріскатись і ламатись, а коли розлам став достатньо великим, він потонув у ньому, зникнувши з очей.

Таніта стояла з мечем напоготові. Земля зійшлася над нещодавнім проваллям, лишаючи тільки кілька тріщинок як слід того, що відбулося. Валькірія поводилася якомога спокійніше. Секунда тяглася за секундою. Таніта похмуро гадала, чи не втік її супротивник. Вона кинула погляд на Валькірію і зібралася була вже щось сказати, як раптом стіна обіч неї розверзлась і звідти на дівчину стрибнув Біллі-Рей Санґвін.

Таніту було майже неможливо заскочити зненацька, тож вона просто відійшла вбік і звичним порухом полоснула Санґвінове передпліччя. Вкритий брудом, він заволав від болю. Бритва випала з його руки на землю. Він подався назад, намагаючись спинити кров. Валькіріяпоглянула на землю під своїми ногами.

— Не смій, — попередив її Санґвін, вдивляючись у неї своїми чорними дірами, проте дівчинка не звернула жодної уваги. Схилившись, вона підібрала бритву і цим роздратувала Біллі-Рея ще сильніше.

— Та що з вами, жінками, таке?! — заволав він, ударивши порожнє повітря. — Ви вриваєтесь у наше життя й забираєте все! Багато роківзабирали в мене частинки мого єства, самої душі, а тепер? Тепер забираєте в мене оцю бритву! Чим мені тепер убивати людей? Чим мені тепер голитись?

За спиною Санґвіна показався барон Мстивослав: він зайшов з іншої вулиці й тепер стояв на початку алеї. Валькірія напружилась.

— Закінчуй справу, — обурено вигукнув Мсти-вослав.

— Так, сер, — відповів Санґвін, а потім стишив голос: — Бачите? Через вас у мене проблеми з босом. Краще віддай мені дівчинку цієї ж миті.

Раптом відчинилися двері чорного входу — двері, яких Валькірія раніше не помічала.

— Вибач, — Порцеляна переступила через по-ріг, — але цього не буде.

На чолі в неї виднівся свіжий поріз. Поряд зі Мстивославом зупинився чорний джип, і звідти вийшов Смерк.

Валькірія побачила щось високо вгорі, якийсь силует на даху. На мить їй здалося, що то ще один лихий прибічник Мстивослава, аж раптом та людина зістрибнула з даху — і поряд з ними приземлився містер Блісс. Він випростався. Валькірія побачила, як насупився барон.

— Санґвіне, — покликав він, — їх забагато. Забираємося.

— Зараз, бароне.

Проте Мстивослав не став чекати. Він заліз у джип, Смерк повернувся до керма, і вони поїхали. Опинившись раптом на самоті, Санґвін перестав бути похмурим. Він поглянув на супротивників та облизав губи. Чоловік ще тримався за свою ушкоджену руку, кров сочилася в нього крізь пальці.

— Що задумав барон Мстивослав? — спитав містер Блісс страшним спокійним голосом.

— Не знаю, — відповів Санґвін. — Хоча ні, заждіть. Знаю. Просто не скажу.

Валькірія побачила, як він поставив ноги разом і як земля під ним почала кришитися.

— Зупиніть його! — скрикнула дівчинка.

Таніта кинулася до нього, проте було запізно — Санґвін знову зник у землі.

— Чорт, — вилаялася Таніта. — Отакий він убивця преміум-класу. Звичайнісінький боягуз!

— Я все чув!

Вони напружилися, готові дати бій, та поглянули на розламану землю — і на Санґвіна, який виліз головою над поверхнею. Це дозволило їм дещо розслабитися.

— Я не боягуз, — гаряче випалив Санґвін, дивлячись на них знизу. — Мене просто суттєво переважають кількісно. Треба бути справжнім чоловіком, аби визнати свою поразку.

— Тоді ти справжнісінький чоловік, — докинула Валькірія.

Американець поглянув на неї.

— Сарказм нікому не подобається, міс Вереміє. Я відклав свій відхід, аби пообіцяти тобі дещо. Ти забрала мою небезпечну бритву, любонько. Це — образа, яку я не забуду. Тож коли прийде слушний час, коли ти виконаєш те, що від тебе потрібне, то, обіцяю, я вб’ю тебезадарма.

На цих словах Біллі-Рей Санґвін зник у землі.

Потім він знову висунув голову.

— Чи принаймні за півдарма.

І зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Після того як Валькірія повісила слухавку, вона скористалася ванною кімнатою в бібліотеці, аби відмити бруд з обличчя. Вона витерла руки й помітила, як вони тремтять. У неї завжди тремтіли руки після битви, бо адреналін лишався.

Таніта чекала за дверима. Разом вони спустилися сходами та попрямували до будинку Ґордона, щоб перевірити, чи знайдуться в кабінеті її дядька якісь книжки про Ґротескера. Блісс лишився, щоб допомогти Порцеляні навести ладв апартаментах. Валькірія ще ніколи не бачила брата й сестру, що з такою обережністю ставляться одне до одного.

— Який був голос у Черептона? — спитала Таніта.

— Розлючений, — відповіла Валькірія, — схви-льований. Для нього нормальні тільки ті напади на мене, що коять знайомі йому поганці. Проте він ніколи навіть не чув про цього Санґвіна.

— Принаймні тепер ми знаємо, як Мстивослав утік із в’язниці.

Валькірія кивнула.

— Цей його фокус із тунелями дійсно корисний, згодна. Мені просто не хотілося б, аби він застосовував його до мене. Не надто хочу опинитись у ролі заручниці. Якось невесело.

Вони вийшли надвір і покрокували до мотоцикла Таніти.

— Як твої тренування? — спитала Таніта.

— Добре. Ну, переважно. Є кілька прийомів, в яких я трохи загубилася…

— Загубилася?

— Забула їх.

Таніта всміхнулася.

— Коли все це скінчиться, ми знову їх повторимо. У тебе все вийде, не хвилюйся. Як справи у батьків?

Валькірія стенула плечима.

— У них усе гаразд.

— Часто ходиш до школи?

— Черептон змушує мене йти туди щоразу, коли ми не рятуємо світ. Проте дуже добре мати власну дзеркальну копію — мені не доводиться давати всім цим речам раду.

Таніта натягла шолом і вручила Валькірії каску,яка надавала дівчинці дивного вигляду.

— На твоєму місці я б не надто покладалася на ту копію. Ти можеш поглинати спогади, і тобі здається, наче ти ходиш до школи, але насправді це не так. У дійсності ти зазираєш у важливу частину свого життя ззовні. Тобі варто проводити час із людьми свого віку.

Вона перекинула ногу через мотоцикл. Валькірія підвела брову, надіваючи тісний шолом на голову.

— Люди мого віку не б’ються з монстрами, Таніто. Якби билися, то я б залюбки проводила з ними набагато більше часу.

Валькірія всілася на мотоцикл за спиною Таніти.

Дівчинка спочатку трималася за краї плаща Таніти, але що більше зростала швидкість, то щільніше стискалися її руки, тому зрештою Валькірія міцно тримала подругу за талію. Щойно їй вдалося подолати свій страх (вони з ревінням мчали широкими дорогами так, що один хибний поворот відправив би їх у політ із болісним приземленням, позбавивши шкіри в кількох місцях), вона почала отримувати від поїздки задоволення. Тепер їй подобалося подорожувати на мотоциклі. Це було прикольно.

Таніта петляла поміж автівками та робила повороти на відчайдушній швидкості, і Валькірія почала сміятися крізь шолом.

Коли вони звернули з основної дороги та поїхали стежкою, мандрівка перетворилася на суцільні стрибки. Тільки надзвичайні рефлекси Таніти рятували їх від зустрічі з одним із дерев, що постійно вигулькували на шляху. Минувши ряд дерев, вони злетіли з невеличкого пагорба, на мить відірвавшись колесами від землі й плавно приземлившись на вузьку дорогу, а потім перетнули невеличкий округлий місток. Через хвилину дівчата вже проїжджали крізь масивну браму, що вела до будинку Ґордона Едглея. Валькірія досі думала про нього як про будинок дядька. Той факт, що вона успадкувала його, нічого не змінював.

Таніта пригальмувала й зачекала, поки заднє колесо пробуксує дорогою, збиваючи рінь. Вона вимкнула запалювання й поставила мотоцикл на підніжку. Дівчата злізли з нього й зняли свої шоломи.

— Сподобалося? — спитала Таніта з ледь помітною усмішкою.

Валькірія широко усміхнулась у відповідь. Очі дівчинки блискотіли.

— Я постійно кажу Черептону, що йому варто придбати мотоцикл.

— А він що?

— Каже, що люди, які носять шкіряний одяг, як ти, мають їздити на мотоциклах; а люди, які носять дорогі костюми, як він, мають пересуватися на «бентлі».

— У цьому щось є, — Таніта поглянула на будинок. — То ми зайдемо всередину?

Валькірія розсміялася, дістала ключ із кишені та відчинила парадні двері.

— Мені досі важко повірити, що ти його фанатка.

Вони зайшли всередину. Коридор був просторий, з готичними картинами на стінах. Дівчата пройшли до вітальні.

— Твій дядько був найкращим письменником на світі, — проказала Таніта. — Як я можу не фанатіти?

— Просто ти… Не знаю, ти просто не схожа на таку людину. Знаєш, це як коли друг каже тобі, що твій батько — найкласніша людина на світі, розумієш? Це здається трохи дурним.

— Ну, в тому, що писав твій дядько, не було нічого дурного. Я вже казала, що одне з його оповідань описує те, що трапилося зі мною?

— Казала. Багато разів.

— Я ніколи з ним не стрічалася, але він, мабуть, десь почув про це. Може, то Черептон дізнався і розповів йому.

Таніта стояла посеред вітальні, роздивляючись довкола з дещо задумливим виразом обличчя.

— Тут жив Ґордон. Тут він писав свої шедеври. Ти — щасливе дівча, Вал. Скажи, як це — мати такого дядька, як Ґордон Едглей?

— Ми не будемо починати цю розмову, — відрубала Валькірія. — Тільки не знову.

Вона підійшла до книжкової шафи, взяла звідти книжку в чорній обкладинці та простягнула Таніті. Та закусила губу.

«І задощила темрява над ними» була останньою книжкою, яку написав Ґордон Едглей. Її мали надрукувати через кілька місяців, проте Валькірія дозволила Таніті прочитати ранню версію. Щоразу, коли Таніта приходила до будинку, вона поглинала наступні кілька розділів, допоки не наставав час іти. Їй подобалося тут бувати — дівчина користувалася кожною нагодою заскочити до маєтку.

Таніта без зайвих слів узяла книжку, зручно вмостилася на дивані та продовжила читати. Валькірія ледь стримала сміх. Покинувши вітальню, вона піднялась сходами й коридором дісталася до кабінету Ґордона, зачинивши за собою двері.

На відміну від решти будинку, у кабінеті панував хаотичний безлад, в якому змішалисяперевантажені шафи та численні стоси манускриптів. Дівчинка підійшла до книжкової шафи, що закривала дальню стіну, і продивилась назви. Тут Ґордон тримав матеріали для досліджень. Цілком випадково їй вдалося знайти серед них ті книжки з магії, яких вона не змогла дістати в бібліотеці Порцеляни Журби.

Валькірія провела пальцем по корінцях книжок. Якщо хтось і збирав інформацію про таке химерне й унікальне створіння, як Ґротескер, то це Ґордон. Таке було в його стилі.

Її палець спинився на грубій книжці в шкіряній палітурці без жодної назви. Вона бачила її раніше, проте ніколи не зважала на неї. Дівчинка спробувала витягти книжку з шафи, але та не піддалася. Насупившись, вона схопила книжку і потягла на себе. Фоліант вийшов наполовину й застрягнув, а потім стіна почала рухатися.

— Не може бути, — видихнула Валькірія, коли книжкова шафа розійшлася перед нею, відкриваючи темну, мов ніч, кімнату.

Таºмна кімната. Справжня таºмна кімната.

Навіть не думаючи приховати схвильовану усмішку, що розквітла на її обличчі, Валькірія ступила всередину. Кімнату одразу ж освітили свічки.

Так само як і кабінет, ця кімната була заставлена шафами, проте на цих розташовувались предмети чужі і знайомі водночас. Серед них дівчинка впізнала вишукані музичні скриньки, різьблені статуетки, срібні кинджали й золоті кубки. Перед нею стояв стіл, а на ньому — блакитний камінь у золотій орнаментальній вазі у формі лапи з пазурами. Коли вона підійшла ближче, слабке світло почало мерехтіти з цього камінця, і раптом в іншому боці кімнати просто нізвідки з’явився чоловік.

Огрядний, у брунатних слаксах і жилеті того самого кольору, під яким була сорочка з рукавами, підібраними вище ліктів. Волосся пісочного кольору, що стирчало, наче великий стіг соломи, місцями позначила сивина. Чоловік обернувся, і його очі розширилися, коли він побачив її.

— Стефані, — проказав він. — Що ти тут робиш?

Дівчинка вражено поглянула на нього.

— Дядько Ґордон?

Її мертвий дядько впер руки в боки і похитав головою.

— Чому ти вештаєшся цим будинком? Я завжди казав, що ти занадто допитлива для того, щоб бути в безпеці. Звісно, це наша з тобою спільна риса, тож мені не стане лицемірства, аби дорікати тобі за це.

Валькірія просто стояла на місці з роззявленим ротом.

— Це… Це справді ти?

Чоловік застиг так, наче його спіймали на брехні, а потім почав розмахувати руками й хитати головою з боку в бік.

— Це не я, — казав він, — це все со-о-он.

— Припини.

— Повертайся, звідки прийшла-а-а, — продовжив він, розтягуючи слова, — і спробуй проки-и-и-

нутися. Пам’ятай, що це все тільки со-о-он…

— Серйозно, Ґордоне, припини.

Він перестав хитати головою та опустив руки.

— Гаразд. Тоді приготуйся до шоку. Стефані, світ не такий, як ти гадаєш. У ньому існує магія, справжня магія, і вона…

— Я вже знаю про магію, — перебила його дівчинка. — Просто поясни, що відбувається. Як ти тут опинився?

— Ти знаєш про магію? Хто тобі розповів?

— Ти збираєшся відповісти на моє питання?

— Мабуть. А яке було питання?

— Як ти тут опинився?

— Насправді я не тут. Не зовсім. Це не я. Ну тобто це я, але я не тут. Бачиш он той блакитний камінець? Він дуже рідкісний, його називають Камінцем Лýни і зазвичай використовують для…

— Я знаю про Камінці Луни.

— Дійсно?

— Люди сплять із цим камінцем три ночі, аби відбити в ньому свою особистість і спогади.

— О так, ти маєш рацію, — проказав він. Ґордон мав дещо спантеличений вигляд. — Зазвичай ним користуються люди, близькі до смерті, аби потім віддати своїм р³дним та допомогти їм пережити тугу. Для мене ж це скоріше письменницька звичка.

— Письменницька звичка?

— Я створив відбиток своєї свідомості на цьому камінці. Чи, точніше, справжній Ґордон лишив мене на ньому. Він приходить щоразу, коли застрягає на певному моменті в сюжеті, чи потребує нового погляду на історію, чи просто хоче поговорити з кимось, хто здатний створити йому інтелектуальну конкуренцію. До речі, в нас із ним виходять доволі цікаві балачки.

— Це… Це так…

— Нарцисично?

— Я хотіла сказати «химерно», проте твоє слово теж підійде. Скільки в нас часу, доки камінець втратить свій заряд?

Ґордон, точніше Ґордон Луни, похитав головою та жестом вказав на підставку у формі лапи, на якій тримався камінець.

— Коли Камінець Луни перебуває в джерелі, він постійно підживлюється. Я можу перебувати тут вічно — звісно, якщо хтось буде навідуватися сюди. Лишитися наодинці з собою доволі нудно. І взагалі, Стефані, хоч я і радий можливості побалакати з тобою і залюбки пригорнув би тебе (проте в цьому разі я просто пройду крізь тебе, а це трохи дивно), але Ґордон серйозно розсердиться, коли дізнається, що ти знайшла спосіб сюди потрапити.

— Гм… Насправді, не думаю, що розсердиться. Ти пам’ятаєш, коли востаннє говорив з Ґордоном — з іншим Ґордоном, справжнім Ґордоном?

Він примружився.

— Що? Стефані, що трапилось?

Дівчинка завагалася.

— Мене звати Валькірія.

— Валерія?

— Валькірія. Через «кі». Валькірія Веремія. Ти залишив цей будинок мені в спадок.

Ґордон втупив у неї погляд.

— Ні. О ні…

— Так.

— О Боже, я… Я знав, у тому сенсі, що…Я знав, що наражаюся на небезпеку через Посох Предвічних, але… але… Скажи мені правду, гаразд? Просто будь повністю, цілковито чесною, просто скажи як є… Я мертвий?

— Так.

Він затулив обличчя руками. Валькірія чекала, поки дядько знову погляне на неї, але він так і не відвів рук. Дівчинка спробувала відшукати слова, аби заповнити тишу.

— Я розумію, що тебе це вражає…

Нарешті він підвів голову.

— Як я помер?

— Тебе вбив Нефаріан Змієсерд, — сказала Валькірія настільки м’яко, наскільки могла за таких умов. — Ну, вбив Ґордона. Вбив тебе, наскільки я розумію…

— Змієсерд убив мене? Тоді в нього Посох! Швидше, Стефані, ми не можемо гаяти ані секунди…

— Не хвилюйся, він уже мертвий. Черептон убив його торік.

— О, — видихнув Ґордон Луни, не встигнувши закінчити речення. — Зрозуміло. То ви знайомі з Черептоном?

— Це він мене з усім і ознайомив.

— А Посох?

— Він більше нікому не загрожує.

— Ви знайшли ті підказки, які я лишив? Брошку та печери?

— Так, знайшли. Дуже розумно з твого боку.

— Головоломка була моєю ідеєю, — задоволено промовив він. — Ґордон, справжній Ґордон, просто хотів лишити чіткі інструкції на випадок, якщо з ним щось трапиться, протея переконав його подати все у формі загадки. Це додає справі шарму, чи не так?

Його нижня губа сіпнулася.

— З тобою все гаразд? — спитала Валькірія.

— Не дуже. Я — спогад мерця. Намагаюся знайти мету подальшого існування… А розголос був? Коли я помер? Щось на кшталт офіційного трауру на день?

— Гм… Не зовсім день…

Він спохмурнів.

— Але ж я був автором бестселерів. Мене ж любили. Може, хвилина мовчання в усій країні?

Валькірія потерла свою руку.

— Хвилина? Не зовсім певна, що була офіційна хвилина — ну, ти розумієш, — але точно бачила, що деякі люди були… дещо тихіші, ніж завжди…

— А як щодо продажів?

— Отак, дві твої останні книжки повернулися до десятки лідерів.

— А як з останньою книжкою? Що з нею?

— Вийде через три місяці.

— Вона продаватиметься добре, — мовив він, погладивши підборіддя. — Тепер, коли я помер.

— На твоєму похороні було багато людей, — сказала Валькірія. — Усі плакали, казали, яким ти був видатним і як за тобою сумуватимуть.

Ґордон Луни перетравив цю інформацію та кивнув.

— За мною дійсно сумуватимуть. І я був доволі видатним.

Раптом його обличчя спотворив кислий вираз.

— Берил тут була?

Валькірія розсміялася.

— Так, була. Щосили намагалася вичавити з себе сльози й отримати всі можливі співчуття.

— Мені ніколи не подобалася ця жінка. Завжди гадав, що Ферґус міг би знайти і кращу. Не набагато кращу, звісно, бо в цього чолов’яги особисті якості — як у мокрого рушника. Але ж хто завгодно краще, ніж Берил. До речі, Ґордон заповів їм човен, так? І як їм це?

— Ферґус затихнув, а Берил почала пищати.

Ґордон Луни розсміявся та сплеснув долонями.

— Ох, як би я хотів бути присутнім при цьому! Таке точно варто побачити. У нас цікава родина, еге ж?

— Та не кажи. Між іншим, завтра ввечері в нас родинна вечірка.

— Правда? Це ж чудово! Приведеш мене?

— М-м… Що?.. Ґордоне, ти помер.

— Просто поклади камінець у кишеню, а потім залиш його в порожній кімнаті, щоб я міг спостерігати за Едглеями й реготати. Або навіть прикинуся привидом та налякаю Берил.

— Це дуже дорослий вчинок із твого боку, але не думаю, що сама піду. Маю врятувати світ того ж вечора, тому…

— А, звісно. Але якщо передумаєш…

Вона осміхнулася.

— Тоді візьму тебе з собою, обіцяю. То що це за кімната? І всі ці речі?

Раптом він випнув груди.

— Це, моя люба племіннице, речі величезного магічного та історичного значення. Предмети, які ти бачиш на шафах довкола себе, настільки рідкісні, що деякі колекціонери готові вбити за можливість до них дістатись. Я серйозно, до речі. Є така жінка…

— Порцеляна Журба?

— То ти і з нею знайома. Так, Порцеляна. Якби вона дізналася про існування цього невеличкого зібрання, то ніщо б не спинило її. Тож гадаю, що не варто згадувати про цю кімнату в її присутності. Знаєш, я був закоханий у неї певний час.

— Усі закохані в Порцеляну.

— А, ну так, але моє кохання було сильнішим і справжнім. Мені здається, що вона про це знала і, на мою думку, кохала мене так само сильно, як я її, — у свій спосіб. Чи то кохала Ґордона так само, як він кохав… чи я кохав…чи вона кохала Ґордона так само, як я кохав її. Щось таке.

— З тобою… все гаразд?

— Просто невеличка екзистенційна криза, не хвилюйся.

Ґордон Луни зробив паузу. Було схоже, наче він на мить занурився у власні думки, а потім просяяв.

— То Черептон узяв тебе під своє крило, так? З ним ти будеш у безпеці. Він з добрих хлопців.

— Твоя правда. Я вивчаю різноманітну магію, а він вчить мене битися… Небезпечно, але мені дуже подобається.

— Я допоміг йому в кількох розслідуваннях, ти знаєш. Нічого глобального, просто кілька таємничок там і тут. Я не був героєм, що прописує всім стусанів. Більше дослідником, який відстежує різні речі та різних людей. То над чим ви зараз працюєте?

— Намагаємося відстежити божевільного, що втік із в’язниці, барона Мстивослава.

— Мстивослава? — перепитав Ґордон Луни. —Він на волі?

— Ми гадаємо, що він хоче оживити Ґротескера.

Очі Ґордона Луни ледь не вилізли з очниць.

— Ґротескера? Це несправедливо! Я збирався написати книжку про оце все, а тепер я мертвий!

— Це дуже несправедливо, — кивнула Валькірія на знак згоди. — То ти знаєш щось про нього?

— Здається, трохи. У мене немає жодних кни-жок про нього, проте знаю, що його зібрали зі шматків та решток певних доволі характерних створінь. Хоч я й не думаю, що його можна оживити.

— Це ми також намагаємося з’ясувати.

Ґордон Луни із захопленням похитав голо-вою.

— Вражає. Абсолютно вражає. Імовірно, в нього жало від Гелаквін, також до нього пришили часточки Шибби. З того, що я читав, виходить, що баронові Мстивославу доведеться цілковито змінити його тельбухи й створити новий набір внутрішніх органів. Серце, Ку на Ґіалі Дівах, розташоване праворуч, нижче, ніж звичайне, отут.

Він жестом указав на власні ребра.

— Якщо воно направду повернеться, чи достатньо буде знищити серце, аби вбити його?

— Отак. Це приб’є його остаточно.

— Тоді… Виходить, що вбити неважко?

— Не зовсім. Через те що він переважно складається з Безликих, Ґротескер швидко регенерує. Що сильнішим він стає, то швидше зцілює свої поранення, допоки не стане зовсім невразливим. Доведеться завдати надзвичайно потужного удару, аби дістати Ґротескера. До речі, ви вже його знайшли?

— Ні, навіть не знаємо, звідки починати пошуки.

— Тобі варто спитати Страдника.

— Кого?

— Кілька років тому до мене дійшли чутки, наче чоловік на ймення Страдник може знати, де заховано Ґротескера.

— Просто Страдник? Не Джо Страдник чи, не знаю, Сем Страдник? Просто Страдник?

— Так, просто Страдник. Ймовірно, він уже помер, якщо існував узагалі. Це ж звичайна чутка. Тобі варто спитати Ікана Меріторіуса, чи знає він про нього.

— Хм… Узагалі-то, Меріторіус мертвий. Таксамо як і Морвенна Крук. Як і Саґасіус Том, але він зрадив усіх, тож його смерть менене засмучує.

— Ох ти ж. Меріторіус і Крук? Стільки людей померло… Лишився хтось не мертвий?

— Гм… Страхопуд Кравчик перетворився на статую.

— Ну, це бодай щось.

Валькірія кинула погляд на годинник.

— Мені краще вже йти. Таніта чекає на мене внизу.

— Таніта?

— Таніта Лов.

— О, я чув про неї. Ніколи не стрічав особисто, проте чув. Знаєш моє оповідання «Нічне шоу жахіть» зі збірки? На нього мене надихнуло дещо з почутого про цю дівчину.

Валькірія усміхнулась.

— Гадаю, вона буде від цього в захваті.

Ґордон Луни з любов’ю поглянув на Валькірію.

— Знаєш, ти наче створена для всього цього. Я допомагав Черептону, поки не зрозумів, що не люблю наражатися на небезпеку. Інодія жалкував, що поступився. Але ти… Завжди знав, що ти з того матеріалу, з якого виходять найкращі шукачі пригод. Саме тому я й лишив тобі все в спадок.

— Дякую дуже за це, до речі. Це… неймовірно.

— Пусте. Між іншим, як помер Змієсерд?

— У муках.

Ґордон Луни всміхнувся у відповідь.

— О, це добре.

* * *

«Бентлі» зупинився біля будинку Ґордона саме тоді, коли Валькірія зачинила двері.

— З тобою все гаразд? — спитав Черептон одразу після того, як вибрався з автівки.

— Я ж казала тобі по телефону, все гаразд. Таніта прибула саме вчасно, щоб врятувати ситуацію.

Черептон поглянув на Таніту.

— Дякую.

— Валькірія тримала все під контролем, — стенула плечима Таніта.

— Як просувається твоя надсекретна справа? — спитала Валькірія, намагаючись змінити тему.

Черептон завагався.

— Це делікатне питання.

— Ми ж тут усі друзі, хіба ні? То куди ти їздив?

— Ну, я… Я вломився до Святилища.

— Ти… Вибач, що ти зробив?

— Раніше ти сказала, що Турід Ґілд поводиться як політик, який має задовольняти певних людей. Це змусило мене задуматися. Тож я вломився до однієї з його особистих камер. У мене було передчуття.

Таніта витріщилася на нього.

— Це… доволі небезпечно, Черептоне. Якби сікачі тебе спіймали…

— Знаю. Вийшла б цікава бійка. Але я насправді мав ризикнути. Дещо викликало мій інтерес.

— Що саме? — спитала Валькірія.

— У мене є причини вважати, що Турід Ґілд причетний до втечі Мстивослава.

— Яким чином? — спитала Валькірія, звузивши очі. — То він зрадник?

— Моє невеличке дослідження тільки почалося. Ще зарано…

— Так само як і Саґасіус Том! — перебила його Валькірія. — І Порцеляна!

Черептон нахилив голову.

— Порцеляна не зрадниця.

— Але вона поклонялася Безликим, хіба ні?

— Ну, так, але всі ми робили речі, якими не пишаємося.

— Навіть ти?

Черептон поглянув на неї, проте не відповів.

— Як зрадника могли обрати Верховним Магом? — спитала Таніта.

Детектив похитав головою.

— Це просто мої підозри, нічого більше.Я вивільнив деякі файли, що належать Верховному Магові…

— Вивільнив?

— …і мені знадобиться певний час, аби їх опрацювати. До тієї миті, доки ми не доведемо протилежне, Турід Ґілд — невинний. Це, звісно, не означає, що ми маємо йому довіряти. Це було б безглуздо.

— Звісно, — погодилася Таніта.

— Точно, — додала Валькірія.

— Тоді гаразд. Хтось із вас зміг знайти щось, що стане нам у пригоді?

Валькірія поглянула на Таніту, а та раптом втупила погляд у черевики.

— Я… читала.

— Якесь дослідження? — спитав Черептон.

Таніта трохи зашарілася. Детектив схилив голову набік.

— Ти знову читала книгу Ґордона, так?

— Це ж просто божевільна подорож, як на шаленому атракціоні, — пробурмотіла вона.

Черептон зітхнув та перевів погляд на Валькірію.

— А ти?

Ґордон Луни попросив її не розповідати нікому про нього, принаймні доти, доки сам не звикне до усвідомлення того, що він — єдина версія Ґордона Едглея на планеті. Валькірія неохоче погодилася.

— Я знайшла дещо в записнику дядька Ґордона, — збрехала вона. — Імовірно, хтось на ймення Страдник може знати, куди Мстивослав заховав Ґротескера.

— Страдник?

— Я не знаю, чи існує він узагалі.

— Він справжній.

— Ти його знаєш?

— Ні, — відповів Черептон. — Але знаю декого, хто знає його.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Біллі-Рею Санґвіну не подобались інфіковані.

Він кинув на них погляд, проходячи повз, зазирнув у їхні бліді обличчя й порожні очі. Половина міньйонів були зайняті розкопками, інші відчищали каміння, і ніхто з них ніколи не перепочивав. Смерк мав над ними повну владу.

Санґвін проминув їх. Під час ходьби він відчував ніж на своєму животі. Великий, важкий, незручний. Біллі-Рею набагато більше подобалась його небезпечна бритва, проте дівча забрало її. Він з нетерпінням чекав на їхню наступну зустріч.

Печери були великі, тож світло ліхтарів, які вони принесли з собою, ледь прорізало темряву, крізь яку крокував барон Мстивослав.

— Інфіковані розчистили камери на сході, — повідомив Санґвін. — Обладунку там немає. Я прочесав печери на заході, теж нічого не знайшов. Прорили тунелі крізь завалені канали на півночі — і досі нічого. Здається, що обладунок в одній з південних камер, якщо він узагалі тут є.

— Він тут є, — упевнено проказав Мстивослав. — Лорд Гріхопад помер у цих печерах, я точнознаю. Що там із захисним одягом?

Аби надягти на себе обладунок, Мстивослав потребував спеціального захисного одягу, що мав уберегти його від сили некроманта. Добути цей одяг було завданням Санґвіна.

— Буде готовий до вечора, — сказав Санґвін, — як я обіцяв.

— Краще так тому й бути.

Санґвін поглянув на нього, проте нічого не сказав. Барон — не та людина, з якою можна жартувати, особливо в такий час. Іншою неприємною Санґвіну особою був Смерк. Він узагалі не надто симпатизував вампірам, проте Смерк йому особливо не подобався, а надто його здатність безгучно з’являтися нізвідки. Мстивослав був єдиним, хто міг чути наближення Смерка. Саме тому, коли вампір заговорив праворуч від Санґвіна, американець підстрибнув, а Мстивослав навіть не повів бровою.

— Бароне, — звернувся до нього Смерк. — Ми його знайшли.

Очі Мстивослава зблиснули у світлі ліхтаря. Чоловіки покрокували за Смерком до розгалужених печер. Вода накрапувала з кам’яної стелі, і земля під ногами стала слизькою. Вони підійшли до групи інфікованих, які розступилися, даючи дорогу баронові Мстивославу до щойно відкритої камери. Санґвін пройшов уперед і став за спиною Смерка.

Світло ліхтарів кидало довгі тіні на нерівні стіни. У центрі камери стояв великий круглий стіл, і на ньому лежав обладунок. Важкий, чорний, без гравіювання чи будь-якого візерунку. Для барона Мстивослава це була найкрасивіша річ із усіх, що він будь-коли бачив.

Обладунок лорда Гріхопада.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вор’єн Вітрогін сидів за столом по інший бік від Черептона. Таніта стояла просто за ним, а Валькірія — в кутку біля дверей, схрестивши руки.

Черептон підвів погляд від теки, яку до того читав.

— Вор’єне, ти не надто співпрацював зі слідчими, еге ж?

— Не розумію, про що вони всі говорять.

— Нам відомо, що ти мав справи з чоловіком на ймення Страдник.

Він стенув плечима.

— Для мене це новина.

— Що саме?

— Що я його знаю.

— Знаєш кого?

— Що?

— Ти про те, що знаєш Страдника?

— Так.

— То ти його знаєш?

— Так, — а потім швидко: — Ні.

— Ти його не знаєш?

— Я… Ні. Ем… Ні. Ніколи про нього не чув.

— Не хочеться тобі цього казати, Вор’єне, проте твоє свідчення звучить вкрай непереконливо.

Вітрогін похитав головою.

— Хто він такий? Ніколи про нього не чув. Який ще Страдник?

— Упізнаєш он ту красуню за твоєю спиною?

Вітрогін спробував обернутися на стільці, проте через кайдани зміг лише вивернути шию. Він повернувся назад до Черептона і стенув плечима.

— А мав би?

— Це Таніта Лов. Мабуть, ти чув про неї. Таніта — славетна допитувачка, відома тим, що має стовідсоткову успішність у добуванні необхідної інформації.

Валькірія побачила, як Таніта звела брову, проте нічого не сказала.

— О, правда? — спитав Вітрогін. Тепер він мав дещо спантеличений вигляд. — І як їй це вдається?

— Ну… Якщо казати тактовно, вона володіє силою висмоктувати мізки людей.

Вітрогін вирячив очі, а Таніті довелося прикрити рота долонею, аби стримати сміх. Валькірія силувалася прибрати усмішку з обличчя й воліла опинитися деінде, тільки не перед очима Вітрогона.

— Вона не може цього зробити, — заперечив той. — Це незаконно!

— На жаль, це не так. У законі є лазівка, якою вона користується вже не перший рік. Вона висмоктує мізки, поглинає їх і таким чином засвоює знання власника.

— Але ж це жахливо, — мляво пробелькотів Вітрогін.

— Ти не лишаєш нам вибору. Таніто, якщо твоя ласка?..

Стоячи за Вітрогоном, Таніта звела руки догори в жесті «і що я маю робити?». Коли ж Вітрогін обернувся до неї, вона опустила руки, а вираз небезпечної серйозності застиг у неї на обличчі. Щойно він відвів від неї очі, дівчина знов почала безпорадно жестикулювати.

Вітрогін зачовгався на стільці, зчепив руки в кулаки й заплющив очі.

— Ви не висмокчете мої мізки! — заволав він.

Черептон відхилився на спинку стільця, не лишивши Таніті жодних підказок. Вона наставила на нього пальця, ледь помітно гойднула ним, а потім взялася за Вітрогона. Зітхнувши, дівчина підійшла ближче до в’язня та вхопила його руками за голову. Очі злодія все ще були заплющені.

Тоді Таніта змінила тактику й нахилилася до Вітрогонового вуха. Його почали бити дрижаки. Дівчина відкрила губи, і сам лише цей звук вирвав із Вор’єна страшний крик. Він різко подався назад, завалив стілець і впав на підлогу.

— Я все розповім! — занив він. — Я розповім усе, що знаю! Тільки тримайте її подалі від мене, чуєте? Тримайте її подалі від мого мозку!

— Страдник іще живий? — спитав Черептон, нависнувши над в’язнем.

— Так!

— Коли ти востаннє з ним контактував?

— Два роки тому, присягаюся!

— У чому полягала мета вашої зустрічі?

— Я просто хотів побалакати з ним!

— І про що ви балакали?

Вітрогін кинув швидкий погляд вгору, пересвідчившись, що Таніта не збирається знову братися за його мозок.

— Ні про що. Він пішов геть. Не захотів розмовляти. Гадаю, я йому не сподобався.

— Чому?

— Не знаю. Може, через мій запах.

— Що ти знаєш про Ґротескера? — спитала Валькірія.

— Нічого, нічогісінько, чесно.

— Таніто, — втомлено протягнув Черептон, —висмокчи з нього мозок.

— Ні! Чекайте! Я нічого не знаю, але він знає! Під час війни — війни з Меволентом — він вистежував барона Мстивослава.

— Нащо? — спитав Черептон.

— Збирався його вбити. На війні він весь час був на вашому боці. Я теж був на вашому боці.

— Ніколи не бачив тебе в битві.

— Я був у тилу, — слабко проказав Вітрогін. — Але ж ми всі билися зі спільним ворогом — це ж рахується, так?

Черептон нахилив голову.

— Ворог мого ворога не завжди мій друг.

— Страдник… Він розповів мені, що одного разу спостерігав за Мстивославом і вже збирався на нього напасти, коли з’явився ти. Ви бились,і зрештою ти забрав Мстивослава з собою, і тоді Страдник вирішив, що настав час піти у відставку. Він — літній чолов’яга. Він був у справі ще задовго до того, як Меволент узагалі з’явився. Страдник також казав, що він дізнався, де заховано Ґротескера, поки стежив за Мстивославом.

— І де ж?

— Ну, мені він цього не повідомив. Казав щось про те, наче я не вмію зберігати таємниці, чи щось таке.

— Де він?

Вітрогін підвів погляд, вирячивши очі.

— Обіцяєте, що тоді відчепитеся від мого мозку?

— Даю слово.

— Роргевен, — промовив Вітрогін, поборовши вагання.

Валькірія чула про Роргевен раніше. То місто чаклунів, невелике, загадкове, не надто приязне до прибульців.

— Він у Роргевені.

* * *

Вітрогін сидів на задньому сидінні «бентлі» зі скутими руками й ногами та з кляпом у роті. Кайдани були на ньому від початку, а от кляп став нещодавнім доповненням. Черептону набридла його балаканина.

Вони виїхали з міста на схід, лишивши позаду спочатку звичайні вулиці, а потім і приміські шляхи, виїхавши на путівці. Через півгодини подорожі вузькими звивистими дорогами — одного разу їм довелося з’їхати на узбіччя, аби пропустити кілька величезних тракторів, — вони зрештою дісталися невеликого міста біля темного озера, що блискотіло в променях вечірнього сонця.

«Бентлі» припаркували в тіні могутнього дерева на околиці містечка. Валькірія з Черептоном вибралися з автівки. Надворі було тепло й напрочуд тихо.

— Навіть птахи не співають, — помітила Валькірія.

— Роргевен — не те місто, що надихає на пісні, — відповів Черептон. — Якщо це не поховальна симфонія.

Дівчинка бачила, як люди минають одне одного на вулиці, але при цьому ніхто не зронив аніслова.

Черептон витяг Вітрогона з автівки та вийняв кляп.

— Де нам знайти Страдника?

— Дайте хвильку, гаразд? — проказав Вітрогін, роззираючись містом. — Я тут не був уже багато років. Нарешті я повернувся додому, розумієте? Це дуже особиста річ для мене.

Черептон зітхнув.

— Або ти починаєш приносити користь, або ми прив’язуємо тебе до дерева і йдемо шукати самі.

— Не треба мене залякувати, — роздратовано проказав Вітрогін. — Я розумію, у вас обмаль часу. Це не причина поводитися зі мною настільки грубо в моєму рідному місті.

— То ти будеш корисним?

Вітрогін насупився.

— Так.

— Добре.

— Але, може, ви бодай знімете кайдани?

— Ні.

— Навіть ті, що на ногах? Я потрапив додому вперше за двадцять років — не хочу, щоб усі думали, ніби я якийсь злочинець.

— Ти і є злочинець, — сказала Валькірія.

— Так, але…

— Кайдани лишаються, — підсумував Черептон.

Вітрогін щось собі пробурмотів, проте зробив, як сказали. Його кайдани дзенькали під час ходи, а кроки він робив маленькі, аби не перечепитися. Вор’єн вів їх містом, тримаючись осторонь від головної вулиці й петляючи вузькими алеями поміж будинків.

— Де він мешкає? — спитав Черептон.

— Отут.

Вітрогін кивнув на будівлю просто навпроти них.

Валькірія насупилася.

— У пабі? Страдник живе у пабі?

— Не просто у пабі, — поспіхом докинув Вітрогін. — У моєму пабі. Ну, він був моїм пабом, доки я його не втратив. Я сприйняв це як знак, розумієте? Знак того, що треба рухатися далі, подивитися, що світ може мені запропонувати. Іноді шкодую про те, що лишив усе позаду й пішов туди, де немає родини чи друзів. Часом я почувався таким… таким самотнім…

— Мабуть, для тебе це було жахливо, — проказала Валькірія. — Було б, якби ти не збирався вбивати людей…

— Я — митець, — гордовито промовив Вітрогін. — Коли я вбиваю, то створюю брудне мистецтво.

Вони проігнорували його репліку та підійшли до чорного входу. Черептон почав добирати відмичку.

— Таніта могла відчинити двері, просто торкнувшись їх, — дорікнула йому Валькірія.

Черептон повільно обернув до неї голову, а наступної миті замок із ляскотом відімкнувся. Детектив повернув відмичку до кишені.

— Мені більше подобається старомодний стиль.

— Тільки тому, що в тебе немає вибору.

— Я стихійник, — нагадав він дівчинці. — А Таніта — адепт. Хотів би я побачити, як вона жбурляє вогняну кулю.

Вітрогін нервово кашлянув.

— Її ж тут не буде, правда? Оцієї Таніти?

— Не турбуйся, — відповіла Валькірія. — Твій мозок у безпеці. Поки що.

Черептон відчинив двері й зазирнув до будівлі, а потім схопив Вітрогона за лікоть і проштовхнув його всередину. Коридор був темний, там тхнуло несвіжим пивом та мокрими рушниками. Попереду чулися голоси.

— Де саме він живе? — спокійно спитав Черептон.

— У підвалі, — відповів Вітрогін. — Я перетворив підвал на житлове приміщення, а він облаштував його під себе.

Вони вирушили до дальшої частини будинку.

— У ті часи, — розповідав Вітрогін, — мене сповнювали ідеї. Я збирався оновити весь фасад паба, розширити територію на захід, може, навіть придбати музичну систему, влаштувати невеличкий танцювальний майданчик… Зрештою вирішив цього не робити. Занадто дорого, розумієте. Та й ніхто не хотів танцювати…

Валькірія наглядала за тилом, аби ніхто не зміг зненацька підкрастися до них.

— Але то були добрі часи, — голос Вітрогона забринів від смутку. — Усі старі добрі друзі збиралися тут, у моєму пабі. Дейв Блискавка, Торохтій Піт, Ієронім Бурелом… Ми пили, базікалита реготали разом. У ті часи.

Черептон схилив голову набік.

— Вор’єне, якщо ти намагаєшся нас убити, то існують швидші способи втілити цей план, ніж переказ повної історії твого життя.

— І не такі болісні, — докинула Валькірія.

— Мені просто здалося, що вам буде цікаво про це дізнатися, — обурено відповів Вітрогін. — Гадав, що моя розповідь про історію цьогомісця і мого ставлення до нього може стати вам у пригоді.

— І чому ти думаєш, що ця інформація може бути корисною? — спитав Черептон.

— Я розповім, якщо даси мені змогу закінчити.

— Ну гаразд. Продовжуй.

— Причина, з якої вони часто навідувалися саме до мого пабу, полягала в тому, що в місті, повному чаклунів, важко знайти місце, де можна зібратися з друзями й відчути щось особливе, розумієте? Але я про це подбав. Тождо основної частини пабу приходили звичайні маги Роргевена, а ми з друзями збиралися в окремій, приватній кімнаті. Сиділи там, розмовляли та будували плани.

— Правда? — спитав Черептон, коли Валькірія відчинила двері.

— Так, — кивнув Вітрогін. — Приватне приміщення просто тут, у глибині пабу.

Вони зайшли всередину. У барі сиділо двійко чоловіків. Ще двоє грали в більярд за старим поцяткованим більярдним столом. Похмурий бармен — за стійкою, а ще у закутку стояв велетень — його лисина торкалася стелі. Усі вони кинули свої справи та озирнулися. Валькірія з Черептоном застигли.

Вітрогін вишкірився.

— Привіт, друзяки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Було чутно, як муха пролетіла кімнатою. Вона всілася на брудне вікно, що відкривало вид на висохле дерево. Бармен вийшов з-за стійки, а двійко чоловіків підвелися зі стільців.

— Вітрогоне, — проказав бармен, наче прожовуючи це ім’я. — Тобі вистачило сміливості показати свою огидну пику в моєму барі.

— Твоєму барі? — перепитав Вітрогін із презирливим смішком. — Ти виграв це місце у мене в покер, змахлювавши в грі.

— Так само, як і ти, — відрізав бармен. —Просто я махлюю краще. Нащо ти повернувся?

— Не зміг не приїхати, розумієш? У мене стільки захопливих спогадів, пов’язаних із цим містом. До речі, Ієроніме, я сподівався застати тут твою сестру — вона десь неподалік?

Ієронім Бурелом мав такий вигляд, наче зараз вибухне.

— Навіть не згадуй про неї, зрозумів?

Вітрогін стенув плечима.

— А то що?

— Мабуть, це прикре непорозуміння… — спробував докинути Черептон, проте всі його проігнорували.

Бурелом зробив крок уперед, міцно стиснувши кулаки.

— Може, мені закінчити те, що ми розпочали двадцять років тому, га? Як тобі?

Вітрогін відповів знущальним тоном:

— То ти хочеш мене вбити?

— О, не тільки я, друзяко. Хто теж хоче прихлопнути цього покидька, зробіть крок уперед.

Усі присутні зробили крок.

— Ага, отак, значить, — промовив Вітрогін з удаваним розчаруванням. — Після всіх цих розмов про дружбу, після всіх цих років, після всього, що ми пережили разом… ви хочете мене вбити?

— Жорстоко вбити, — докинув один із гравців у більярд.

— Я б радо допоміг вам, хлопці, — правив своєї Вітрогін, підвівши руки та показавши кайдани, — але, як бачите, зараз я дещо зв’язаний. Проте, гадаю, ви зможете виконати своє бажання, якщо вб’єте цих двох добродіїв, які зайшли сюди разом зі мною.

Бурелом зіщулив очі.

— Убити мале дівчисько? Гаразд, думаю, ми якось упораємось із цим надважливим завданням. А що з тобою робити, хирляче? Ти хто в біса такий?

— Ми дійсно не шукаємо неприємностей, —відповів Черептон.

— Тоді вони прийдуть до тебе як чарівна несподіванка, — проказав чоловік ліворуч від Бурелома. У його відкритій долоні потріскував електричний струм. Поза сумнівами, Дейв Блискавка.

— Ми тут у справах Святилища, — спробував захиститися Черептон.

Чоловік праворуч від Бурелома наїжачився, а на обличчі самого Бурелома з’явився вишкір.

— Чув, Піте? Вони зі Святилища.

Торохтій Піт прогарчав:

— Я ненавиджу Святилище.

— О, — відповів Черептон.

— Ми всі ненавидимо Святилище.

— А, ну, тоді ми не в справах Святилища.Я просто пожартував.

— Тоді помреш із усмішкою на вустах, — просичав Бурелом. — Якщо не скажеш, хто ти такий, зараз же.

Черептон просто дивився на них якусь хвильку, а потім зняв своє маскування та поклав на більярдний стіл. Очі присутніх розширилися, роти роззявились, а ноги мимоволі покрокували назад.

— Скелет-детектив, — промовив хтось із гравців у більярд.

— Я не битимуся проти скелета, — сказав його товариш. — Навіть не думайте.

— Та що з вами? — гаркнув Бурелом. — Це мій паб, зрозуміло? Моя територія. Я тут єдиний, хто має вас хвилювати. Це ж мрець — у чому проблема? Ми з ним упораємося. Нас шестеро, він один. А, ну й мале дівча. Забагато для вас, га, круті хлопці?

Гравці в більярд нервово перезирнулись, а по-тім похитали головами.

— Ну от і все, — проказав Бурелом, — вирішили. Вбиваємо цих двох, а потім — нашого любого приятеля Вітрогона.

— Це має бути весело, — мовив Вітрогін, човгаючи до барної стійки та всідаючись там. — І як ви збираєтесь це зробити?

— Бробдінґ уже давно не розминав рук, — відповів Бурелом, і велетень ступив уперед.

Валькірія кинула погляд на Черептона.

— Можеш узяти його на себе, — прошепотіла вона.

— Я тебе вб’ю, — проголосив велетень Бробдінґ гучним басом. — Тільки май на увазі: нічого особистого.

— Радий це чути, — відповів Черептон. —У такому разі я зіб’ю тебе з ніг і вгачу по тобі більярдним столом. Тільки теж май на увазі: нічого особистого.

Бробдінґ зареготав, а за ним — і всі інші.

Черептон подався вперед, вивернув відкриті долоні в бік супротивника, і велетень Бробдінґ відірвався від підлоги та врізався в дальню стіну. Валькірія схопила кийок зі стола й розтрощила його об обличчя першого гравця в більярд. Той похитнувся й позадкував до кутка. Інший гравець кинувся на неї.

Торохтій Піт стрибнув до Черептона і завдав удару, який детектив навіть не спробував блокувати — він просто відійшов убік, штовхнув суперника, і Піт налетів на Бурелома.

Усе тіло Дейва Блискавки пройняв електричний струм: його волосся стало сторч, а кімната сповнилася запахом свіжого повітря. Коли Дейв збирався кинутися на Черептона, детектив копняком запустив барний стілець йому під ноги. Дейв Блискавка звалився на підлогу та вилаявся.

Другий гравець у більярд намагався накласти руки на горло Валькірії. Вона вгатила ногою йому по гомілці і встромила пальці в очі. Чоловік скрикнув від болю. Він широко замахнувся, захисний блок дівчинки не витримав, і його кулак ударив її в голову. Тим часом Черептон копнув Дейва Блискавку, який намагався підвестись, а наступної миті на нього напав Бурелом. Черептон перехопив його й перекинув через себе. Бурелом закричав на диво високим голосом, упавши на брудну, липку підлогу.

Гравець у більярд схопив Валькірію та з силою опустив на стіл. Їй перехопило подих. Ворог знову підняв дівчину та вгатив у стіл. Валькірія схопила кулю з позначкою 8, і коли чоловік утретє заніс її над столом, влучила тією кулею йому у вухо. Він заволав від болю та впав.

Черептон всадив кулак в обличчя Торохтія Піта, потім викрутив йому руку та відправив у політ назустріч стіні. Від удару Піт осів на підлогу. Коли детектив обернувся до Бурелома, той загарчав. Власник бару напружився, м’язи нап’ялися на шиї. Його обличчя почервоніло, а кулаки розрослись і перетворилися на кувалди. Він переможно розсміявся, розбризкуючи довкола слину.

В іншому кінці кімнати Валькірія відбивалася від гравця в більярд. Він розтирав ушкоджене вухо та накульгував. Одним оком супротивник скоса дивився на дівчинку.

— Я тебе знищу, — спробував він налякати її, проте вийшло не надто грізно.

Валькірія ще тримала в руці кульку з номером 8, тож вона пожбурила нею в гравця. Куля влучив йому точно проміж очей та відскочила за інерцією. Якусь мить гравець у більярд просто стояв на місці з подивом на обличчі, а потім завалився на підлогу та відключився.

Дівчинка побачила, як Бурелом поцілив кулаком-кувалдою у Черептона, і той хитнувся до стіни. Наступним ударом Бурелом збирався розтрощити йому голову, проте Черептон ухилився, тож кулак врізався в дерев’яну панель та пробив її наскрізь. Бурелом спробував витягти руку, проте вона не піддавалася. Черептон ударив його. Потім ще раз.

Бурелом вигнувся, розвернувся та замахнувся другим кулаком. Той так само влучив у дерев’яну панель і там лишився.

— О ні, — проскиглив Бурелом.

Черептон неквапливо прицілився та завдав удару. Голова Бурелома подалася назад, а тіло завалилося на стіну. Він би впав безладною купою, якби його не тримали власні кулаки-кувалди.

— Черептоне, — попередила Валькірія. Велетень Бробдінґ підводився на ноги з розлюченим виразом обличчя.

— Знову ж таки, — звернувся до нього Черептон, — нічого особистого.

Бробдінґ загарчав. Тієї ж миті Черептон кинувся в його бік, стрибнув, розвернувся в повітрі та випростав праву ногу. Удар припав велетню просто в щелепу. Черептон приземлився на підлогу, а Бробдінґ застогнав і припав на коліно. Валькірія здивовано глянула на свого напарника.

— Що? — спитав детектив.

— Ти його вдарив, — відповіла вона. — Але ти не робиш таких піруетів. Таніта їх робить.

— Ти вражена, правда ж? — він поклав долоні на поверхню більярдного стола. — Мабуть, тепер я твій герой.

— Замовкни.

Велетень Бробдінґ роззирнувся, а наступної миті повітря сколихнулось, і більярдний стіл пронісся кімнатою та влучив у нього. Стіл розвалився від удару, кулі здійнялись у повітря, а Бробдінґ знов розтягнувся на підлозі. Цього разу він не підвівся.

— У будь-якому разі, — відзначила Валькірія, — ти його попередив.

— Точно, — погодився Черептон, виходячи через двері, звідки вони прийшли. Наступної миті він повернувся, штовхаючи Вітрогона перед собою.

— Агов, полегше! — залементував Вітрогін. — У кайданах не так уже й просто рухатися, щоб ти знав!

Валькірія зміряла його поглядом.

— Ти не надто далеко втік, еге ж?

Вітрогін роздивився довкола й побачив купу нерухомих тіл.

— О, чудово, — проказав він без захвату. — Ви їх побили.

— Непогано сказано.

Вітрогін стенув плечима.

— Геть забув, що Бурелом тут усім заправляє, чесслово.

— Підвал, — нагадав йому Черептон.

— За барною стійкою, — пробурмотів Вітрогін. Валькірія підійшла до стійки, перехилилася через неї та побачила ляду в підлозі. Вона кивнула Черептонові.

Детектив прикував Вітрогона до труби, що тяглася вздовж стіни, аби не дати йому втекти. Валькірія відчинила ляду, і Черептон першим зійшов униз, витягнувши револьвер. Дівчинка спустилася дерев’яними сходами за ним слідом, закривши за собою ляду.

Підвал виявився холодним та погано освітленим. Сходи привели їх до коридору, стіни якого місцями вкривали шпалери. Одні двері вели праворуч, а інші, трохи далі, — ліворуч. Маленькакартина висіла на стіні під дивним кутом. На ній було зображено човен на причалі. Не надто майстерна, якщо чесно. Десь грала музика. «The End of the World» гурту «The Carpenters». Тримаючи револьвер обома руками, Черептон рушив уперед.

У першій кімнаті стояли ліжко та комод. Черептон зайшов усередину, дійшов до ліжка та зазирнув під нього. Пересвідчившись, що кімната порожня, він повернувся до Валькірії в коридорі. Друга кімната виявилася вбиральнею: туалетом і ванною разом. Усі ці місця були не надто чисті, та сховатися там було ніде. Напарники рушили до вітальні.

У кімнаті горіла лампа, проте світло потрохузгасало. Що ближче вони підходили, то більшеречей розрізняла Валькірія. Перед очима з’явився килим, що зовсім не поєднувався за стилем зі шпалерами, а також фіранки (їх, очевидно, додали з естетичних причин, бо ніяких вікон у кімнаті не було), які також ні до чого не пасували.

Черептон притулився спиною до стіни коридору і безгучно наближався до помешкання. Валькірія робила те саме вздовж стіни навпроти, роздивляючись кімнату з того боку, якого детектив бачити не міг. Вона помітила два старі обігрівачі, жоден наразі не працював. Також вона побачила іншу картину, цього разу — корабель у штормовому морі. Під картиною було крісло, а поряд із ним — маленький столик. Проте жодних слідів Страдника. Вони спинилися. Валькірія похитала головою. Черептон кивнув у відповідь і зробив крок до вітальні, водячи револьвером з одного кутка кімнати до іншого. Детектив перевірив підлогу під кріслом. Нічого.

Валькірія пішла за ним до кімнати. З іншого боку вітальні розташовувалися радіо, портативний телевізор з розбитим екраном та програвач, звідки й лунали «The Carpenters». Вона розсунула фіранки, але за ними не виявилося нічого цікавішого за стіну, а тоді обернулася до Черептона сказати, що Вітрогін міг якось попередити Страдника… і раптом побачила літнього чоловіка, який дивився на неї зі стелі.

Він мав довге брудне волосся та довгу брудну бороду. Чоловік зістрибнув із крокви та впав на Черептона, збивши того на підлогу. Револьвер детектива вилетів з руки, і старий підхопив його. Валькірія відстрибнула вбік, коли він вистрелив. Куля влучила у програвач, і музика перервалася. Черептон обернувся та штовхнувповітря, проте старий уже біг коридором. Детектив підскочив на ноги, і старигань вистрілив ще двічі. Черептон визирнув, аби пересвідчитися, що шлях вільний, та кинувся за ним.

Валькірія не була цілковито впевнена, що її захисний одяг здатний зупинити кулю. А голова? Уперше за весь час вона пожалкувала, що в куртки не було капюшона. Вона побігла за Черептоном саме тієї миті, коли він пірнув до спальні. Дівчинка також зайшла до кімнати й підвела брову, побачивши, що стіна навпроти розійшлася та відкрила вхід до кам’яного коридору. Вона без роздумів кинулася до нього. Спочатку Валькірія лише усвідомлювала, що Черептон швидко просувається крізь темряву десь попереду, а потім спалахнуло світло, і вона побачила, як його силует жбурляє вогняну кулю.

Валькірія бігла далі, розуміючи, що тепер підлога починає здійматися вгору. Її ноги поволі втомлювалися. Звуки власних кроків лунали у вухах надзвичайно гучно та неприємно. Вона більше нічого не бачила — простір довкола перетворився на смолисту темряву. Зосередившись на енергії всередині себе, вона клацнула пальцями й видобула іскру. Полум’я все розросталось і тріскотіло в її долоні, тож дівчинка трималаруку простягнутою, аби освітити собі шлях. Їй не подобалося, що таким чином вона перетворює себе на легку мішень, проте думка про падіння в яму з металевими списами чи щосьнастільки ж жахливе тішила її ще менше. І тоді дівчинка опинилася перед розгалуженням.

— Та ну?.. — пробурмотіла вона в перерві між важкими видихами.

Вона могла піти прямо, а могла повернутиправоруч або ліворуч. При цьому Валькірія не мала жодної гадки про те, який напрямок обрав Черептон. Вона спробувала спинити потік думок про смертельні пастки або можливість загубитись у сплетінні коридорів та померти тут, унизу, від голоду й холоду.

Дівчинка вилаялась. Їй доведеться повернути назад. Піднятися нагору, дослідити місто, спробувати відшукати, де саме ці тунелі виходять на поверхню. Це краще, ніж безглуздо стирчати тут без діла, вирішила вона.

І саме цієї миті Валькірія почула якийсь гуркіт.

Шлях до підвалу почав зачинятися. Стіни знову зросталися. Отже, праворуч, ліворуч або прямо. Дівчинка обрала прямо і побігла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стіни сходилися дедалі швидше. Валькірія озирнулася та побачила, як склепилося розгалуження. Якби вона спіткнулась або завагалася, стіни обабіч з жахливим гуркотом зійшлися б та перетворили б її на паштет або навіть щось дрібніше.

Її легені палали так само, як тоді, коли вона вправлялась у плаванні на узбережжі Гаґарда. Їй подобалося плавати. Набагато більше, ніж перспектива бути розчавленою. Аж раптом — світло просто попереду, палахкотливий вогник, що танцює в руці Черептона Крутія.

— Це трохи занадто, — вигукнув він, перекрикуючи гул, — аби змусити тебе поспішати, правда?

Дівчинка розпалила полум’я у власній руці та зосередилася на втечі.

— Роби що завгодно, — голосно продовжив детектив, — але не падай. У цьому випадку падіння — не найкраще рішення.

Вона була близько: до Черептона, до відкритого простору, де він стояв. Стіни попереду захитались і почали сходитись, тож дівчинкапірнула між ними, упала на підлогу, перекотиласята здійнялася на ноги тієї ж миті, коли коридор зачинився за її спиною, а гуркіт різко вщух. Валькірія впала на коліна та почала жадібно хапати ротом повітря.

— Ну що, — весело проказав Черептон. — Це було близько.

— Ненави… — видихнула вона.

— Прошу?

— Ненави… джу… тебе…

— Більше дихай повітрям. Ти вже мариш від нестачі кисню.

Валькірія підвелася на ноги, проте ще схилялася, намагаючись відновити дихання.

— Краще нам бути обережнішими, — порадив детектив. — Може, Страдник і старий, але він також прудкий і з моїм револьвером.

— Де… ми?..

— Одна з неприємних сторінок насиченої подіями історії Роргевена розповідає про спробу скинути Раду Старійшин та заснувати тут нове Святилище. Це було кілька років тому. Ми в місці, що мало стати їхнім головним приміщенням.

Валькірія побачила на стіні вимикач і натиснула на нього. Угорі засвітилося кілька ламп, проте більшість із них лишилися вимкненими. Черептон згасив полум’я у долоні, і вони з Валькірією покрокували вперед коридором, потім завернули праворуч. Напарники проходили крізь маленькі ділянки світла та ширші ділянки темряви. Підлогу вкривав пил. Детектив ледь помітно повернув голову. Валькірія знала його вже достатньо добре, аби зрозуміти, що щось не так.

— У чому річ?

— Крокуймо далі, — тихо промовив він. —Ми не самі.

Валькірії пересохло в роті. Вона спробувала зчитати повітря, як це робив Черептон, проте навіть під час найкращих тренувань її чуття сягало не більш як кілька метрів у будь-якому напрямку. Тож вона покинула ці спроби і тепер боролася з бажанням обернутися.

— Де він?

— Не він. Не знаю, що це, але їх кілька десятків. Невеликі, рухаються гуртом.

— Може, кошенята? — з надією припустила дівчинка.

— Вони нас вистежують.

— Може, вони сором’язливі…

— Не думаю, що це кошенята, Валькіріє.

— Цуценята?

Щось швидко промайнуло у темряві в них за спинами.

— Рухаємося далі, — наказав Черептон. Тепер шурхіт почувся просто за ними.

— Дивися вперед.

І тоді вони вирвалися з тіні попереду на світло: павуки — чорні, волохаті, роздуті, величезні, наче щури, і з кігтями на лапах.

— Ну от, — мовив Черептон. — Тепер можна й зупинитись.

Павуки пролізали через розлам у стіні, рухаючись стелею та клацаючи щелепами. Валькіріяз Черептоном стали спина до спини, спостерігаючи, як вони наближаються. У кожного було три ока — широко відкритих, голодних та незмигних.

— Коли я відрахую до трьох, — спокійно проказав Черептон, — біжімо, гаразд?

— Гаразд.

Павуки клацали щелепами, наближаючись, за-микаючи коло, і це клацання перетворювалося на суцільний гуркіт.

— А хоча, — правив далі Черептон, — забудь про лічбу. Просто біжімо.

Валькірія кинулася вперед, і павуки напали.

Вона перестрибнула через групу створінь попереду, приземлилася та відкинула від себе одного павука, що занадто наблизився до неї. На доторк черевиком той здався важким, проте дівчинка не озирнулась, аби перевірити, чи завдала йому якоїсь шкоди. Вона бігла далі, поки Черептон жбурлявся вогняними кулями. Напарники відхилилися від курсу, коли коридор попередуперетворився на суцільне скупчення волохатих роздутих тіл — детектив із дівчинкою забігли до кімнати з великим столом для нарад посередині. Рухлива маса за ними швидко розросталася.

Павук приземлився на поверхню стола і стриб-нув на Валькірію, коли та проходила повз. Він зачепився їй за спину та намагався пробити куртку пазурами. Валькірія залементувала й розвернулася, раптом спіткнулась і перекотилася по підлозі, все ще відчуваючи під собою павука.Коли вона підвелася на ноги, створіння досі трималося на ній. Воно проповзло їй на плече, прямуючи до обличчя. Дівчинка побачила його пазури. Схопивши павука, вона відірвала його від себе та пожбурила геть. Черептон потягнув її за собою, і вона знову побігла.

Разом вони мчали до подвійних дверей, що видніли попереду. Черептон випростав руку, повітря зайшлося брижами, і двері зірвалися з петель. Вони пробігли одвірок та рушили далі, до кімнати, що мала бути вестибюлем. Черептон запустив ще кілька вогняних куль, а Валькірія тим часом дісталася головних дверей, щосили вгатила в них плечем і вибилася до теплого сонячного світла. Сонце миттєво засліпило їй очі. Вона відчула, як Черептон позаду смикає її за рукав, і рушила за ним. Через хвильку зір дівчинки прояснів: вона бачила темне озеро попереду та блакитне небо вгорі.

Напарники спинилися. Вони досі чули павуків, клацання їхніх пазурів, нестямну метушню на порозі, проте істоти не бажали виходити з темряви на денне світло, тож усе врешті стихло. Минуло кілька секунд, і Валькірія відновила дихання й нарешті побачила, що Черептон дивиться на щось понад її плечем.

— Що таке? — спитала вона, проте він не відповів.

Дівчинка обернулася. Страдник височів над нею, довге сиве волосся плуталось у довгій бороді, а револьвер Черептона був націлений просто на неї.

— Хто ви такі, — проказав Страдник голосом, яким, здавалося, не користувався багато років, — щоб приходити до мене, турбувати мене, коли минуло вже стільки часу?

— Ми тут у справах Святилища, — відповів Черептон. — Ми детективи.

— Вона — дитина, — відказав Страдник, — а ти — мрець.

— Формально ти маєш рацію, проте насправді ми дещо більше, аніж здається. А ще ми вважаємо, що в тебе є інформація, яка може допомогтинам у розслідуванні.

— Ти так кажеш, наче я мушу вам допомагати, — відповів старий, не зводячи револьвера. — Яка мені справа до ваших розслідувань? Яка мені справа до детективів та забаганок Святилища? Ненавиджу як Святилище з Радою Старійшин, так і все, за що вони борються. Ми — чаклуни. Ми не маємо ховатися від смертних, ми мусимо ними керувати.

— Нам треба дізнатися, як зупинити Ґротескера, — проказала Валькірія. — Якщо він відчинить браму та поверне Безликих, постраждають усі, не тільки…

— Дитина звертається до мене, — перебив її Страдник. — Нехай перестане.

Валькірія примружилась, проте замовкла.

Черептон схилив голову.

— Вона каже правду. Ти не шанував Меволента, коли той був живий, і, я певний, не хочеш побачити, як повернуться Безликі. Якщо допоможеш нам, то ми зможемо чимось тобі віддячити. Якоюсь послугою.

Страдник зареготів.

— Послугою? Ти хочеш обмінятися послугами?

— Якщо це змусить тебе допомогти нам, тоді так.

Раптом Страдник насупився і придивився до Валькірії.

— Ти. Дитино. У твоїх жилах тече нечиста кров. Я можу відчути її навіть звідси.

Вона промовчала.

— Ти якось пов’язана з ними, хіба не так? З Предвічними? Знаєш, я зневажаю Предвічних так само, як і Безликих. Якщо повернеться будь-хто з них, вони правитимуть світом.

— Предвічні були добрими, — відповіла Валькірія.

Страдник кинув на неї сердитий погляд.

— Сила є сила. Чаклуни мають силу керувати світом, і єдина причина, чому ми цього не робимо, полягає в слабкості наших лідерів. Але якщо Предвічні повернуться… Ти дійсно гадаєш, що вони зроблять ту саму помилку? Створінням такої сили немає місця на землі. Я сподівався, що останній з вашого виду вже помер.

— Вибачте, що розчарувала.

Страдник перевів погляд назад на Черептона.

— Ця інформація, мертвяче, має чимало означати для тебе. Тож послуга, яку ти обіцяєш, — вона теж буде відповідною?

— Гадаю, що так.

Страдник усміхнувся. Видовище було не з приємних.

— Що саме вам треба?

— Ми хочемо дізнатися, де барон Мстивослав ховав Ґротескера з моменту свого ув’язнення, а також яким чином він збирається його воскресити.

— У мене є ця інформація.

— Чого ти хочеш натомість?

— У мене скромні потреби, — відповів Страдник. — Я б волів убити це дитя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джек не міг стрибнути. Навіть якби стало місця, навіть якби ця камера з вузьким ліжком, туалетом та раковиною була достатньо великою, він усе одно не міг би стрибнути. На камері лежали чари, що притлумлювалийого сили.

Джек Стрибун сидів на ліжку, розмірковуючи про своє життя без стрибків. Життя без убивств — це роздирало його зсередини, — без улюблених страв, без танців на міських дахах, без усього, що він так любив. Вони б залюбки викинули ключ від камери, це він розумів. Щойно англійський суд отримає можливість позбутись його, то не буде поблажливим. Його справу розглянуть із блискавичною швидкістю, і на нього чекатимуть сотні років у в’язниці.

Джек умостився в ліжку, прикривши рукою очі, аби сховатися від огидного штучного освітлення. Більше не буде чистого неба. Ані зірок. Ані місяця.

— Ти ще огидніший, ніж я пам’ятав.

Джек скочив на ноги. У камері, спершись на стіну та посміхаючись, стояв чоловік.

— Санґвіне, — мовив Джек, скрививши рота. — Прийшов сюди, аби помилуватися, га? Я хотів би сказати, що здивувався, але ж ні, чогось такого я й очікував від тебе.

— Джеку, мій старий друже, твої слова боляче ранять мене.

— Ніякий ти мені не друг, — відказав Джек.

Санґвін стенув плечима.

— У нас були певні розбіжності впродовж років, проте, на мою думку, це все в минулому.Я прийшов, щоб допомогти тобі. Щоб визволити тебе.

Він торкнувся надтріснутої стіни. Кілька уламків розкришились і впали на підлогу, здіймаючи пилюку.

Джек насупився.

— Що з мене?

— Мені лише потрібна невеличка послуга від тебе, ото й усе.

— Не скажу, що мені подобається ідея робити тобі послугу.

— То краще просидиш у камері решту свого життя?

На це Джек не відповів.

— Лише невеличка послуга. Яка тобі самому, до речі, сподобається. Взагалі-то мені потрібно, щоб ти здійняв колотнечу.

— Нащо?

— Не переймайся цим. То як гадаєш, зможеш мене виручити?

— Залежить від того, про яку саме колотнечу йдеться.

— А, та нічого такого. Просто вбити кількох хлопців.

Джек не зміг втриматися й усміхнувся.

— Серйозно?

— Пусте для людини з твоїми здібностями. Якщо погодишся на це, я забираю тебе звідси просто зараз, і ми тікаємо.

— Убивства, еге ж?

— Кілька вбивств.

— Оце й усе? Зроблю, і ми з тобою розрахувались? Я ж бо знаю, на кого ти працював раніше, хлопче, і не збираюся мати справ з отими Безликими.

— Хіба я згадував про Безликих? Ні, не було такого.

— То вони тут ні до чого?

— Ось тобі хрест. То що, ти за?

Джек надягнув свій плащ і підібрав поношений циліндр.

— Ходімо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Відвівши лівицю до стіни й стиснувши ланцюг правицею, Вітрогін щосили потягнув на себе. Труба майже піддалася. Він це відчував. Він це чув. Будь-яка інша труба з тих, що довкола, вже розламалася б — Вітрогін це знав, бо сам їх встановлював. Проте фортуна зрадила чоловіка: скелет прикував його до єдиної надійної труби в будівлі.

Він заскреготів зубами. Його обличчя почервоніло від напруги, йому вже бракувало повітря. Аж раптом труба розламалась, а Вітрогін покотився назад догори дриґом. Його тріумфальний зойк швидко урвався, коли голова зустріласяз підлогою. Якусь мить він просто пролежав на місці, нарешті вільний, намагаючись не розридатися від щастя, а потім підвівся. Кайдани повисли на одному зап’ястку. З оковами на щиколотках Вітрогін нічого не міг зробити, тож швидко почовгав до дверей.

Пересвідчившись, що скелета і дівчиська ніде не видно, Вор’єн вийшов надвір. Кроки його були до смішного короткі, наче в якогось дурного пінгвіна. Він знайде когось, хто йому допоможе,кому під силу прибрати ці кайдани. Зрештою, не все ж населення Роргевена бажає йому смерті, правда?

Вітрогін завернув за ріг неподалік Святилища Роргевена і закляк на місці. Якусь мить він був надто вражений, аби навіть усміхнутися. Проте усмішка все ж з’явилася на його обличчі, а день здався набагато яскравішим. Страдник цілив з револьвера в Крутія та Веремію.

Стримуючи сміх, Вітрогін почовгав до них. Череп скелета, як завжди, нічого не виражав, проте дівча дивилося на Страдника, наче не могло повірити в почуте. Ніхто з них не звертав уваги на Вітрогона.

— Ви ж не серйозно… — промовила Веремія.

Вітрогонові подобалося, як Страдник ігнорує її та звертається виключно до скелета.

— Убий дитя, — проказав він. — Пристрель, якщо хочеш. Спали. Задуши. Мені все одно.

Якби Вітрогін мав таку змогу, він пустився б у танок просто там.

— Я не збираюся вбивати Валькірію, — відповів Крутій.

— Мертвяче, чого варте одне життя порівняно з життям мільярдів? Якщо ж Безликі повернуться, мільярди помруть. Ти це добре знаєш.

— Може, й так, але я її не вб’ю.

— Такі мої умови.

— Має бути щось іще, — сказав Черептон. — Щось таке, що я можу зробити.

— Гаразд, полегшу тобі справу.

Страдник простягнув скелетові його револьвер. Той перехопив зброю і націлив просто поміж очей Страдника. Усмішка зійшла з обличчя Вітрогона. Ситуація несподівано обернулася на гірше.

— Ніхто з нас не помре, — промовив Крутій. — Хіба що ти. Де Ґротескер?

— Я — Страдник, мертвяче. Ти дійсно гадаєш, що я боюся смерті?

Наступні кілька секунд револьвер не ворухнувся, але зрештою Крутій опустив руку. Вітрогін знову зміг дихати, а Страдник задоволено кивнув.

— Тобі потрібна моя допомога, — сказав Страдник. — І мої умови ти знаєш. Вбий дитину.

— Ти не можеш просто…

— Твій час спливає.

— Послухай, це божевілля. Вона не зробила нічого…

— Цок, — перебив його Страдник — Цок.

Скелет поглянув на дівчинку, і Вітрогін побачив сумніви в його очах. Валькірія вказала на Страдника.

— Побий його. Побий або зроби щось. Прострель йому ногу.

Скелет похитав головою.

— Погрози не спрацюють.

— Порожні погрози — ні, але якщо ти справді прострелиш йому ногу…

— Валькіріє, ні. Я зустрічав таких людей раніше. У всіх є своя межа, проте в нас обмаль часу.

Крутій обернувся до Страдника.

— Звідки мені знати, що в тебе є необхідна мені інформація?

— Бо я так сказав, — відповів Страдник, — а ти не можеш собі дозволити розкіш сумніватись у моїх словах. Зараз барон Мстивослав уже має віднайти обладунок лорда Гріхопада. Час, що в тебе лишився, збігає, як пісок крізь пальці. Крізь твої пальці, мертвяче. То що, ти вб’єш дівчинку?

— Не вб’є! — зухвало проказала Веремія. —Скажи йому, Черептоне!

Серце Вітрогона ледь не розірвалося від задоволення, коли Крутій нічого не відповів на це.

Веремія витріщила очі на скелета і зробила крок назад.

— Тільки не кажи, що ти дійсно роздумуєш про це.

— У тебе з собою телефон?

— Що?

— Ти маєш зателефонувати батькам. Попрощатися.

Минула довга мить, а потім Веремія розвернулась, аби кинутися геть, проте Крутій зреагував швидше. Він перехопив її за зап’ясток, і дівчинка впала на коліна від болю.

— Будь мужньою, — проказав скелет.

— Відчепися від мене! — заволала Веремія.

Крутій поглянув на Страдника.

— Дай нам хвилину.

— Хвилину, — повторив Страдник. — Не більше.

Вітрогін спостерігав за тим, як скелет ставить Веремію на ноги, все ще тримаючи її руку, та відводить убік. Слова, які він звернув до неї, звучали занадто тихо. Дівча хитало головою й на-магалося вирватися. Вони зайшли за ріг Святилища Роргевен, і тоді вона нарешті почала кивати. Наступної миті Веремія витягла свій телефон.

— Це просто блиск! — проказав Вітрогін до Страдника.

Страдник обернувся до нього й насупився.

— Ти ще хто такий?

— М-м… Прошу? Це ж я, Вор’єн. Вор’єн Вітрогін. Я… збудував для вас підвал.

— А, — відгукнувся Страдник. — Ти. Нащо ти повернувся? Я гадав, що ти помер. Було б непогано, якби помер.

Хоча Вітрогін ніколи до цього й не чув жодного дотепу від Страдника, він вирішив обернути це на жарт, тож розреготався у відповідь.

— Просто блискуче, — повторив він. — Змусити його вбити Веремію. Кажу ж, чистий блиск. Геніально. Я б ніколи до такого не додумався.

— Я знаю.

— Можна спитати, звідки ви берете свої ідеї? Вони приходять до вас уві сні чи це такий собі інстинкт? Річ у тім, що я веду щось на кшталт журналу, куди записую всі свої ідеї, думки та…

Страдник ще раз поглянув на нього. Вітрогін замовк на півслові.

— Ти мене дратуєш, — проказав Страдник.

— Вибачте.

Страдник знову почав ігнорувати присутність Вор’єна.

— Мертвяче, — голосно проказав він. — Твоя хвилина добігла кінця.

Крутій поклав руки на плечі Веремії. Щось проказав до неї та спробував обійняти. Та відсахнулась і подалася геть, відштовхнувши його від себе. На мить дівчинка зникла з виду, але тоді Крутій знову змістився, і Страдник побачив заплакану Валькірію. Крутій тримав її за руку, поки вони наближалися.

— Ти її вб’єш? — спитав Страдник.

Скелет слабко видихнув:

— Так.

Страдник поглянув на Веремію. Дівча стояло мовчки, тримаючись якомога рівніше й намагаючись бути безстрашною попри сльози.

— Тоді візьми і вбий, — проказав Страдник.

Крутій завагався, а потім витяг із піджака револьвер.

— Вибач, Валькіріє, — м’яко промовив він.

— Не звертайся до мене, — відказала Веремія. — Просто зроби, що маєш.

— Схоже на захисний одяг, — зазначив Страдник. — Запевнись, що поцілиш саме в тіло. Зрештою, ти ж не хочеш, аби я думав, що ти зшахраював.

Веремія розстібнула куртку. Вітрогін вишкірився. Він жадав би зняти весь процес, аби потім переглядати знову й знову. Мить, коли Черептон Крутій убив Валькірію Веремію.

— Будь ласка, вибач, — сказав Крутій, а тоді навів револьвер на дівчинку й натиснув на гачок.

Звук пострілу боляче вразив вуха Вітрогона. Тіло Веремії смикнулося, очі широко розплющились. Вона зробила крок назад, а тоді химерновпала на коліна, вхопившись за рану. Кров стікала в неї між пальцями.

Валькірія Веремія впала на землю долілиць.

Крутій звів на неї погляд.

— Вона була невинною дівчинкою, — прошепотів він.

— У її жилах струменіла кров Предвічних, — відповів Страдник, — тож це гідна ціна за інформацію, яку ти просиш. Ґротескера заховано в руїнах замку на пагорбі в Бенкруку. Детективе? Ти мене чуєш?

Крутій повільно підвів голову.

— Цікаво, чи встигнеш ти дістатися туди раніше за Мстивослава, — вів далі Страдник. — Як гадаєш?

— Якщо ти збрехав… — почав був Крутій.

— Нащо мені брехати? Я попросив тебе вбити дитину, і ти її вбив. Я дотримую свого слова.

Крутій височів над мертвим тілом Валькірії Веремії. За якусь мить він схилився та взяв його на руки.

— Вітрогоне, — наказав детектив, — вертайся до машини.

Вітрогін розреготався.

— Ти що, гадаєш, я здурів? Я лишаюся тут.

— Ні. Я забираю тебе з собою.

Вітрогін вишкірився й поглянув на Страдника.

— Чому це ти дивишся на мене? — спитав Страдник.

Усмішка Вітрогона поблякла.

— Що?..

— В угоді про тебе не йшлося.

— Але ж я не можу повернутися! — заволав Вітрогін. — Він запхаº мене до в’язниці!

— Ти так кажеш, наче мені є до того справа.

— Вітрогоне, — промовив Крутій голосом, позбавленим будь-яких людських емоцій. — Повертайся до машини. Крокуй.

Вітрогін у розпачі роззирнувся довкола, проте не побачив нікого, хто міг би йому допомогти. Намагаючись не розревтися, він поплентався, куди сказали.

— Хочу подякувати тобі, детективе, — проказав Страдник. — Я дивлюся на цей світ і на те, на що він перетворився, дивлюся на своїх друзів-чаклунів, які ховаються в тінях, і тепер усвідомлюю, чого чекав увесь цей час. Розумієш? Я чекав на причину жити, причину вибратися зі свого вологого й занедбаного підвалу. Довгі роки я продрімав, проте зараз прокинувся. Ти пробудив мене, детективе. І ми ще зустрінемося.

— Сподіваюсь на це, — відповів Крутій.

Страдник усміхнувся, повернувся та пішов геть.

Вітрогона зрадили. Підвели. Покинули. Крутій крокував за його спиною, тримаючи на руках мертву дівчинку. Вітрогін не був певний, що переживе подорож назад до Святилища. До нього доходили чутки про шал скелета-детектива, а довкола не було анікого, хто міг би прийняти його на себе, окрім нього. Вітрогін не міг його врозумити, не міг сперечатися з ним. Надії не було. Уся надія зникла.

Вони дісталися до автівки. Крутій обережно поклав тіло дівчинки в чохол, а потім обернувся до міста. Страдник зник з очей, і тепер Роргевен здавався спорожнілим, наче на нього спустилася ніч.

— Ну що, ми це зробили, — проказав Крутій з полегшенням. Вітрогін насупився, проте промовчав.

— Добрячий видався день. Ми дали раду всім справам, — правив своєї Крутій. — Теперя знаю, де Ґротескер, і мені довелося вбити Валькірію — відверто кажучи, я хотів це зробити з тієї миті, коли вперше її зустрів. Надзвичайно докучливе створіння. Ти помітив?

— Гм.

— Їй неможливо було стулити рота. Я вдавав, що ми з нею друзі, але направду просто жалів бідолашну дівчинку. Бідолашну, але не найкмітливішу, розумієш?

— Який же ти бевзень, — почувся голос зі спини.

Вітрогін обернувся й пронизливо зойкнув, коли до них з руками в кишенях і усмішкою на обличчі підійшла Валькірія Веремія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія знала, що то блеф, просто знала, а Черептон підтвердив її здогадку, коли проказав кодову фразу: «Будь мужньою».

Він міцно схопив її за руку. Коліна боліли, коли вона впала. Дівчинка визнала, що її виступ був доволі ефектним. Хотілося вірити, що й правдоподібним також.

«Відчепися від мене!» — лементувала вона.

Черептон підвів погляд на Страдника. Вітрогін стояв поруч із ним, насолоджуючись кожною миттю того, що, на його думку, відбувалося.

«Дай нам хвилину».

«Хвилину, — повторив Страдник. — Не більше».

Валькірія дозволила Черептону підняти її на ноги та відвести геть.

— Продовжуй трясти головою, — тихо промовив детектив.

— Що ми зробимо? — спитала дівчинка. —Єдиний спосіб його розговорити — це вбити мене.

— Я не збираюся тебе вбивати.

— О, це добре.

— Я вб’ю твоє віддзеркалення.

— Що? Як?

— Де воно зараз?

— У школі короткий день, тож, швидше за все, вдома.

— Зателефонуй, скажи, щоб повернулося до дзеркала.

Аби підтримати легенду, Валькірія невдало спробувала вирватися. Коли Черептон притягнув її назад, вона продовжила:

— Але що трапиться, якщо ти його вб’єш? Воно що, насправді помре?

— Воно не живе, — нагадав їй Черептон, — тож і померти не може. Щоправда, воно здаватиметься мертвим. Та гадаю, якщо ми повернемо його до дзеркала, з ним буде все гаразд.

— Ти гадаєш?

— Ніхто до нас такого не робив, бо чаклуниможуть запросто відрізнити віддзеркалення від справжньої людини. Єдина умова, за якої все може спрацювати, — це якщо Страдник дійсно в настільки поганій формі, як ми сподіваємося.

Вони дісталися рогу Святилища Роргевен. Валькірія витягла свій телефон. Черептон зайшов за ріг і сів навпочіпки. Він почав копати руками ямку.

Валькірія набрала домашній номер. Після двох гудків хтось підняв слухавку.

— Алло, — почула вона власний голос.

— Ти сама? — спитала Валькірія.

— Так, — відповіла копія. — Твої батьки досі на роботі. Я сиджу в тебе у кімнаті й виконую домашнє завдання.

— Мені треба, аби ти повернулася до дзеркала, гаразд? Ми дещо спробуємо.

— Гаразд.

— І залиш записку для мами. Скажи, що підешіз ночівлею до друзів.

— До кого саме?

— Не знаю, — нетерпляче сказала Валькірія. —Обери когось одного.

— Але ж у тебе немає друзів.

Валькірія спохмурніла.

— Скажи, що заночуºш у Ганни Фоулі.

— Ти не подобаєшся Ганні Фоулі.

— Просто зроби, як я сказала! — різко промовила Валькірія й вимкнула телефон.

Черептон набирав повні руки землі, утворюючи неглибоку ямку десь ³з метр у діаметрі.

Дівчинка завагалася.

— З нею все буде гаразд, правда? Щойно ми повернемо її до дзеркала, вона оживе, так? Розумію, що це не зовсім точно називати «оживе», але…

— Валькіріє, пристрелити твоє віддзеркалення — це те саме, що розірвати твою світлину. Немає жодної різниці.

Вона кивнула.

— Гаразд. Так, розумію. Гаразд.

Детектив розрівняв поверхню ямки й намалював широке коло пальцем на землі, а в цьому колі зобразив око з хвилеподібною лінією, що перетинала його.

— Вони дивляться? — спитав він.

Валькірія тримала руки на обличчі так, наче плакала, й озирнулася назад.

— Ні, розмовляють. Страдник має роздратований вигляд.

Черептон підвівся і випростав руку. Повітрядовкола нього зволожніло, у ньому почали з’являтися краплі роси. У цьому тумані серед хмарок спалахнула веселка, а потім раптово зникла, коли Черептон зібрав усе це докупи та змусив дощем пролитись у заглиблення.

— Скло, скажи; скло, відчуй; скло, вкажи, не шахруй! — сказав він, а тоді скрутив пальці, й калюжа перетворилася на мініатюрний вир, що стер малюнок з поверхні землі. Черептон заспокоїв воду та кивнув Валькірії.

Вона стала безпосередньо над калюжею та поглянула вниз, а тоді занурила носок черевика у воду. Поверхня ковбані взялася брижами, спотворюючи віддзеркалення. І звідти вирвалася рука. Вони спостерігали за тим, як віддзеркалення, вбране в той самий одяг, що зараз на Валькірії, повільно вибирається на землю з калюжі. Ні, виправила себе Валькірія, не з калюжі, бо вона досі бачила дно ямки. Дзеркальна копія радше вилазила з поверхні калюжі й перетворювалася з двовимірного зображення на тривимірний об’єкт просто перед очима.

Черептон простягнув руку й допоміг віддзеркаленню. Зрештою воно мовчки стало перед ними. Його навіть не цікавило, навіщо його викликали.

— Ми тебе вб’ємо, — повідомила копії Валькірія.

Та кивнула.

— Гаразд.

— Можеш заплакати?

Копія почала плакати. Раптова зміна поведінки виглядала приголомшливо.

— Мертвяче, — покликав Страдник. — Твоя хвилина добігла кінця.

Крутій поклав руки на плечі Веремії.

— Відштовхни мене, — наказав він.

Він спробував обійняти дівчинку. Валькірія обернулася так, щоб він сховав її від очей Страдника, а тоді відштовхнула детектива й помінялася місцями з віддзеркаленням. Вона притислася спиною до стіни будівлі й не рухалася, готова почути тривожний скрик. Проте його не було. Вони не помітили підміни.

Черептон і віддзеркалення покрокували назад, завернувши за ріг, а Валькірія пішла ховатисьсеред дерев. Дівчинка рухалася тихо й непомітно і жодного разу не обернулася. Спочатку вона гадала, що то через ризик бути викритою, проте потім усвідомила, що причина в іншому.

Насправді вона не оберталася, бо не хотіла дивитися, як її вб’ють.

Валькірія здригнулася, коли почула постріл. У неї проступив холодний піт, шкіра взялася сиротами. Вона заховала руки в куртці.

Кілька хвилин потому Веремія почула, як наближаються Черептон із Вітрогоном. Дівчинка спостерігала, як вони підходять до «бентлі». Детектив поклав тіло віддзеркалення в багажник. Воно було таким обм’яклим… Валькірія зробила глибокий вдих. Розірвана світлина. Ось чим воно було. І все.

Страдник розчинився в місті, раптом втративши до них будь-який інтерес. Вітрогін, очевидно, очікував, що Черептон розірве його на шматки, проте детектив був надто зайнятий спробою роздражнити Валькірію. Вона вийшла зі сховку та вирушила до них. З кожним кроком занепокоєння спадало. Якщо він жартував, значить, план спрацював.

— Їй неможливо було стулити рота, — казав Черептон. — Я вдавав, що ми з нею друзі, але направду просто жалів бідолашну дівчинку. Бідолашну, але не найкмітливішу, розумієш?

— Який же ти бевзень, — втрутилася Валькірія. Усмішка грала в неї на обличчі. Вітрогін обернувся й голосно зойкнув. Вона проігнорувала його. — Ми отримали те, що треба?

— Бенкрук, — відповів Черептон. — Вірогідно, Мстивослав уже дістався обладунку Гріхопада, проте Ґротескер має досі бути в Бенкруку. Тож так, ми отримали, що хотіли.

— Ти ж мертва, — проказав Вітрогін слабким голосом. — Ти… ти лежиш у мішку…

— Вибач, що розчаровую, але в мішку лежить моя дзеркальна копія.

— Ні, — заперечив Вітрогін. — Ні, я бачив копії, за ними можна визначити, що вони копії…

— Не цього разу, — сказав йому Черептон. — Вона користується копією ледь не щодня. Протягом минулого року віддзеркалення… виросло, тож на твоєму місці я б не засмучувався через те, що тебе надурили. Взагалі-то на твоєму місці я б мав чималий список речей, через які можна засмутитися натомість.

— Як, наприклад, те, що ти міг забратися геть, — помітила Валькірія. — Якби просто пішов замість того, щоб спинитися й помилуватися видовиськом.

— Я міг забратися геть?

— Спокійно та без перешкод.

— А… а тепер?

— Тепер ми їдемо до Бенкрука, — проказав Черептон, — а по дорозі підкинемо тебе до твоєїкамери.

— Я повертаюся до в’язниці?

— Ага.

Вітрогін жалюгідно зіщулився.

— Але ж мені не подобається у в’язниці.

Черептон клацнув кайданами на зап’ястку Вітрогона.

— Сьогодні невдалий день для поганців.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Руїни замку Бенкрук височіли на узвишші невеликого пагорба. Валькірія пройшла слідом за Черептоном крізь отвір у стіні, який слугував за двері. У замку було темно й тихо, більша частина даху обвалилася. Над головами напарників сонце котилося за обрій, а небо забарвилось у дивовижний помаранчевий колір.

У них не було часу заїхати в Гаґард після того, як Вітрогона повернули до Святилища, тож тіло віддзеркалення досі лежало в «бентлі». Дивитися на нього, холодне й нерухоме, було лячно. Валькірія все очікувала, що копія вдихне повітря або її повіки ворухнуться, наче та тільки спить. Проте віддзеркалення просто лежало в чохлі, як річ, — тіло з її власним обличчям.

Черептон підняв руку й зчитав повітря, а тоді задоволено кивнув.

— Тут уже давно нікого не було. Ґротескер має все ще бути десь неподалік.

Вони рушили у глиб руїн, викликавши пальцями полум’яні кулі. Світло виблискувало на вкритих мохом камінних стінах. Напарники спустилися сходами та опинилися в підземеллі. Там, унизу, було холодно та волого, тож Валькірія сильніше закуталася в куртку.

Черептон сів навпочіпки, вивчаючи землю й шукаючи слідів поховання Ґротескера. Тим часом Валькірія піднялася до стіни й розчистила частину моху.

— Знайшла щось підозріле? — спитав Черептон.

— Залежить від того, чи вважаємо ми звичайні стіни підозрілими.

— Ну, взагалі-то ні.

— Тоді нічого.

Дівчинка перестала відколупувати мох і поглянула на годинник. Удома був час вечері. Боже, а вона зголодніла. Валькірія подумалапро свою дзеркальну копію, про часи, коли та сиділа за столом і вдавала з себе частину родини, їла вечерю Валькірії й говорила її голосом. Дівчинка задумалася, чи не стали батьки любити віддзеркалення більше, ніж її саму? Чи може дійти до того, що вона стане чужою у власному домі?

Вона похитала головою. Їй не подобалися такі думки. Вони часто незваними гостями прибували до дверей свідомості, товклися там задовго й лишали по собі забагато бруду. Дівчинка зосередилася на позитиві. У неї життя, сповнене пригод. Життя, про яке вона завжди мріяла. Цілком зрозуміло, чому час від часу вона сумує за невеличкими приємностями, якими більше не може скористатися.

Валькірія насупилася та обернулася до Черептона.

— Мабуть, це поганий знак, коли починаєш сприймати власних батьків як звичайні приємності, що відволікають тебе, правда ж?

— Гадаю, твоя правда, — він підвів погляд на дівчинку. — Шкодуєш, що не можеш потрапити на родинну вечірку?

— Що? Ні, анітрохи.

— Думала про це?

— У мене й часу не було. Тут світ у небезпеці, оце все…

— Частково розумію. Але все-таки це важливі речі. Тобі варто спробувати скористатися нагодою й відновити зв’язки з людьми, які багато для тебе значать.

Валькірія ледь не розсміялася.

— Ми точно говоримо про одну й ту саму родину?

— Родина — це важливо, — зауважив Черептон.

— Зізнайся чесно, у тебе колись була настільки ж жахлива тітка, як Берил?

— Ну… Ні. Але в мене був кузен-канібал.

— Серйозно?

— О так. Коли його спіймали, він зжер сам себе, аби знищити докази.

— Він не міг зжерти самого себе. Це неможливо.

— Звісно, він не з’їв себе всього. Рот лишився.

— О Господи, ти можеш просто замовкнути? Ти як… автівка.

— Як автівка?

— Ні, — прошепотіла Валькірія, гасячи свою полум’яну кулю. — Сюди їде автівка.

Черептон розвіяв власний вогонь та схопивїї за руку. Вони кинулися до сходів, сховались там, коли повз них промайнуло світло фар, а потім побігли далі. Неподалік були ще одні сходи, що вели вгору через провалений дах на вершину руїн. Слизькі сходинки вкривав мох, проте для Черептона такі дрібниці не мали жодного значення.

Вони вискочили у вечірній морок, коли сонце почало нарешті тонути за видноколом. Притиснувшись до решток зубчастих стін замку,напарники визирнули вниз. Чорний джип стояв просто під ними. Валькірія і Черептон спостерігали, як до руїн наближається білий фургон, який зрештою зупинився неподалік. З фургона вилізли семеро людей в одязі, заплямованому кров’ю. Інфіковані.

Із джипа вибралися барон Мстивослав разом зі Смерком. Мстивослав досі мав шаблю на поясі, проте якщо він і знайшов обладунок лорда Гріхопада, то не надягнув його.

Смерк проказав щось до барона, а потім віддав накази інфікованим, і ті витягли з фургона довгий дерев’яний ящик. Усі, крім Смерка, вирушили до руїн слідом за Мстивославом.

Валькірія змінила позу й визирнула вниз зі сходів, що осипалися під ногами. Мстивослав дістався до єдиної стіни, яка лишиласянеушкодженою, і дівчинка почула його голос, хоч і не розібрала слів. Зі стіни почав здійматися пил, а сама споруда затряслась. Один із горішніх каменів випав зі свого місця. Через кілька секунд уся стіна почала кришитися: камені падали один з одного й закочувалися у темряву, відкриваючи зорові маленьку кімнату. Валькірія стояла занадто високо, аби побачити цю кімнату, проте знала, що там. Мстивослав відправив інфікованих усередину.

Дівчинка знову визирнула через стіну на Смерка, що притулився до джипа й тримав варту, а потім обернулася до Черептона.

— Санґвіна тут немає, — прошепотіла вона.

— Поки що.

— Будь ласка, скажи, що зараз саме час викликати підмогу.

— Зараз саме час викликати підмогу.

— Фух, добре.

Вона витягла телефон із кишені, набрала номер і зачекала. Коли адміністратор Святилища взяв слухавку, Валькірія передала йому інформацію стишеним голосом. Скинувши виклик, вона кивнула Черептону і підвела догори руки з розведеними пальцями. Десять хвилин до прибуття сікачів.

У полі зору знову з’явились інфіковані, що несли тіло. Закутане в брудні бинти, воно було схоже на мумію, проте велетенську і, зважаючи на те, з якими труднощами пересувались інфіковані, важку. Вони пронесли тіло крізь відчинену браму. Один з інфікованих розслабив хватку, і тіло Ґротескера ледь не впало. Розлючений Мстивослав притиснув винного до землі й вирячив на нього очі, що на мить спалахнули жовтим. Інфікований спробував підвестися, та не вийшло. Усе його тіло затрусилося поза йоговолею. Навіть зі своєї позиції Валькірія бачила паніку, що проступила на обличчі жертви.

Раптом інфікований вибухнув, перетворившись на бризки крові й шматки м’яса, що розлетілись у тумані.

— О Боже, — прошепотіла Валькірія.

— Лишайся тут, — наказав Черептон і ворухнувся.

Дівчинка насупилася.

— Куди це ти?

— Я маю затримати їх, допоки не прибудуть сікачі. Ми не можемо втратити слід. Тільки не зараз.

— Ну, тоді я з тобою.

— Ні, не зі мною. Чомусь ти важлива для Мстивослава. Чому саме — не знаю, але допоки ми не дізнаємося причини, лишайся невидимкою.

— Тоді я залишуся тут і… не знаю, жбурлятиму в них каміння, а коли ти закінчиш справу, зійду до тебе й допоможу.

Він поглянув на напарницю.

— Аби «завершити справу», мені доведеться подолати шістьох інфікованих, Смерка і самого Мстивослава.

— Ага. І що?

— З інфікованими я розберуся.

Вона спохмурніла.

— А Мстивослав? Ти ж можеш його перемогти, правда?

— Ну-у, — протягнув Черептон, — я точно знаю, що можу спробувати. А спроба — це вже половина перемоги.

— А інша половина?

Детектив стенув плечима.

— Влучити в нього більше разів, ніж він влучить у мене.

Він рушив до краю стіни.

— Як щось піде не так, я віджену їх. Щойно ми зникнемо, мерщій до автівки. Якщо мене не буде п’ять хвилин, то я, мабуть, помер дуже хороброю та героїчною смертю. А, і ще одне. Не чіпай радіо, воно налаштоване саме так, як мені потрібно. Не хочу, щоби ти все там переплутала.

На цих словах Черептон поклав руку на край зубчастого муру, перестрибнув через нього та зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія перехилилася через мур, спостерігаючи, як м’яко приземляється Черептон. Смерк обернувся, наче щось почув, проте потім відвів голову в інший бік. Черептон прокрався за його спиною, перехопив рукою за горло й потягнув назад. Смерк відбивався й намагався послабити хватку, проте детектив перекрив доступ кисню йому до мозку, тож Валькірія розуміла: усе скінчиться за кілька митей. Щойно Смерк обм’як, Черептон поклав його на землю. Усе це відбулось у цілковитій тиші.

Черептон прокрався до замкового входу, а Валькірія наблизилася до краю зруйнованого даху, лягла долілиць і визирнула вниз. Інфікованим вдалося покласти муміфіковане тіло в ящик і при цьому не впустити його ще раз у дорозі. Валькірія бачила, як звузилися їхні очі, коли до них наблизився Черептон. Мстивослав дос³ стояв до нього спиною.

— Привіт, бароне, — привітався Черептон. Мстивослав на мить ледь помітно заціпенів, а потім обернувся.

— Ну звісно ж, — відповів Мстивослав. —Кого вони відправили, аби спробувати спіймати мене? Не людину. Навіть не монстра. Ні, вони послали тебе.

Черептон легенько стенув плечима.

— Як справи, бароне?

— Ти мене ганьбиш, — промовив Мстивослав із відразою в голосі. — Навіть те, що я перебуваю поруч із тобою, ганьбить мене. Ця зневага відчувається в повітрі. Навіть інфіковані, ці напівмреці, більше заслуговують на мій час, ніж ти.

Черептон кивнув.

— Ти одружився, чи що? Невже я чую смуток у голосі нашого маленького лиходія?

— Я тебе знищу.

— А, тебе ще бентежать спогади про те, якя змусив тебе вибухнути, так? Розумію…

— Ти ніколи не стуляєш пельку, га?

— Мені не обов’язково розмовляти. Можу й помовчати, — відповів Черептон і замовк, та вже за мить спитав: — А що там у тебе в ящику? То часом не зіщулене, поцятковане й позбавлене життя тіло Ґротескера? Бо якщо це воно, то, боюся, не можу дозволити тобі його забрати. Розумієш, я можу віддати тобі його великий палець ноги чи ще щось — ну, знаєш, на згадку, — але на цьому все.

— Те, що ти кажеш, скелете, — богохульство.

— Ну, це ти викопав власного бога з труни…

Мстивослав подався вперед, витягуючи шаблю з піхов.

— Як би я хотів не вбивати тебе зараз. Як жадав би побачити, як він вивергне на тебе свою лють за твоє богохульство.

— Ти ж розумієш, що в мене немає шкіри, правда?

Посмішка знову заграла на губах Мстивослава, поки той наближався.

— Цей клинок має виткане лезо. Те саме роблять із косами сікачів. Він розсіче твої кістки.

— А-а-а… — протягнув Черептон, задкуючи.

Мстивослав підійшов майже впритул.

— Що це? Жарти зникли? Витівки розвіялися? Подивимося, де зараз твоя впевненість, мерзото.

Рука Черептона зникла в піджаку, а потім з’явилася вже з револьвером. Він наставив дуло просто в обличчя Мстивослава. Барон закляк.

— Виявляється, — мовив Черептон, задумавшись на мить, — я все ще доволі впевнений у собі.

— Що, застрелиш мене? — презирливо всміхнувся Мстивослав. — Не здивуюся. Що може знати про честь таке створіння, як ти? Лише варвар принесе револьвер на фехтувальну дуель.

— Тільки придурок прийде з шаблею на перестрілку.

Мстивослав кинув на нього сердитий погляд.

— Як ти міг помітити, — мовив він, — нас значно більше.

— Як і завжди.

— Ти опинився в доволі невигідній ситуації.

— Як і завжди.

— За кілька митей ці напівмерці розірвуть тебе на шматки в буревії страждань і люті.

Черептон зробив паузу.

— Ну, це вже щось новеньке.

— Убийте його! — гаркнув Мстивослав.

Інфіковані кинулися вперед. Валькірія спостерігала, як Черептон змахнув рукою, і порив вітру здійняв куряву, що затулила їй зір. Мстивослав задкував, прикриваючи очі. Було чутно постріли, видно спалахи вогню, всюди лунали шалені гортанні скрики. Інфіковані злітали в повітря тут і там. Коли пилюка вляглася, на ногах лишилися тільки Черептон і Мстивослав.

— Шість пострілів, — мовив Мстивослав. —Я рахував. Твій револьвер порожній.

— Якщо тільки я не перезарядив його в усій тій шарпанині.

— А ти перезарядив?

Черептон завагався.

— Ні, — зрештою визнав він і прибрав револьвер.

Мстивослав неквапно роззирнувся навкруги.

— Дівча, — сказав він. — Веремія. Вона тут?

— На жаль, їй довелося лишитися вдома. У них там шкільна вечірка, тому…

— Шкода. Хотів би я, аби вона побачила твою смерть.

Мстивослав скинув шаблю на землю.

— І мені навіть не знадобиться клинок, аби її заподіяти.

Він покрокував до Черептона, який звів руки.

— Ем… Якщо він тобі не потрібний, то, може, даси мені?

Мстивослав майже розсміявся. Барон спробував ударити Черептона, той пірнув униз і подавсявбік, проте Мстивослав передбачив цей маневр, тож угатив міцно стиснутим кулаком у плечову кістку скелета. Детектив хотів був наблизитися,аби перекинути суперника через себе, проте барон трохи змінив точку опори, випроставши ногу, і Черептон перелетів через неї. Його власна нога вдарилась у ящик, і він упавна Ґротескера.

Мстивослав заревів та потягся за Черептоном. Схопивши його, він витягнув детектива з ящика й ударом правиці влучив у щелепу суперника, а потім направив удар лівицею в доважок, проте детективу вдалося підвести руку. Черептон обернув вдале блокування на власний удар, поцілений у горло, раптовий та жорстокий, наче укус змії. Мстивослав закашлявся й відступив, а Черептон копнув його в ногу.

Барон зберігав захисну стійку, прикриваючи голову, проте коли Черептон ударив його ногою в ребра, мусив опустити руки. Удар детектива виявився оманливим: Черептон відштовхнувся від ворога та запустив кулак йому в обличчя, але Мстивослав перейняв його, вхопивши правий зап’ясток Крутія. Барон різко подався в бік суперника, вгатив правим ліктем у праве плече Черептона, наче куля з пістолета. Потім Мстивослав різко обернувся, збив детектива з ніг та пожбурив на землю, а сам із силою приземлився зверху.

Рука Черептона здійнялася догори, націлена в обличчя Мстивослава. Він уже почав був рухати пальцями, але барон відштовхнув руку вбік до того, як детектив устиг штовхнути повітря. Мстивослав завдавав удару за ударом, не зводячиочей з ворога.

— Не хотів би бути на твоєму місці, — проказав Мстивослав. — Скелет, що відчуває біль. Без жодних переваг тіла з плоті й крові, проте з усіма його вадами. Краще б той, хто повернув тебе назад, лишив там, де ти був.

Черептон застогнав. Деякі інфіковані повставали та дивилися на детектива, розпростертого на землі. Мстивослав підвівся й струсив пил зі свого одягу. Наступної миті він підібрав свою шаблю.

— Я розріжу тебе, — повідомив Мстивослав, — на дрібненькі шматочки. Відітну невелику часточку твого черепа й перетворю на кубик. З решти кісток, мабуть, зроблю піаніно. Цікаво, чи будеш ти тоді живий, скелете? Чи будеш усвідомлювати себе як кубик або піаніно?

— Завжди хотів прожити музичне життя, — пробурмотів Черептон.

Валькірія більше не могла просто спостерігати. Вона підвелася на ноги.

— Агов!

Мстивослав підвів погляд на зруйнований дах і побачив дівчинку.

— Я тут чула, ніби ти мене шукаєш, — вигукнула вона.

— Міс Вереміє, — з усмішкою промовив Мсти-вослав. — То ти все ж таки тут.

— Це дівчисько, — прошепотів Черептон, — ніколи не може зробити, як наказали…

— Якщо я потрібна тобі, бароне, ходи сюди і спіймай! — вигукнула Валькірія і позадкувала.

Мстивослав кинувся вгору за дівчинкою, а вона підійшла до краю зубчастого муру й стрибнула.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

«Це так тупо», — думала Валькірія біжучи. Її нога зачепилася за камінь, і вона ледь не впала. Дівчинка не знала, куди саме біжить або що саме збирається робити. У неї не було жодного плану.

Не зважаючи на переслідувачів, Валькірія все глибше занурювалася в темряву. Тепер вона чула барона, чула, як той роздає накази інфікованим. У вечірньому повітрі заревів фургон. Коли дівчинка озирнулася через плече, то побачила його фари, що металися по нерівній дорозі, наче за кермом сидів божевільний.

А тоді земля втекла з-під її ніг, і Валькірія впала.

Вона вдарилась й почала котитися схилом пагорба. Раптом поверхня вирівнялась, і Валькірія врізалась у зарості вересу, що намагався продертися їй крізь одяг. Світло фар з’явилося з-за повороту, і дівчинка ще глибше занурилась у верес, що дер їй руки та волосся. Вона продралася через зарості, коли фари мчали просто на неї.

Фургон проїхав повз буквально на відстані простягнутої руки. Валькірія пролежала ще хвильку, відновлюючи дихання, а потім відірвала від себе верес і підвелася. Крики лунали звідусюди. Інфіковані майже оточили її, але не розуміли цього, тому поки що вона була вільна. Дівчинка рушила далі, трохи накульгуючи. Попереду була широка дорога. Якщо їй вдасться дістатися до темряви на іншому боці шляху, вона матиме шанс на втечу.

Аж раптом з’явились інші фари. То був чорний джип. Валькірія мала перетнути дорогу до того, як шлях буде перекрито. Несподівано хтось вигулькнув просто перед нею.

Смерк схопив дівчинку. Вона спробувала вдарити його, проте вампір кинув її на землю.

— Нарешті, — проказав він так, наче втомився від гри.

Він хотів сказати ще щось, проте раптом його обличчя різко смикнулось, а рука торкнулася живота. Вампір занурив пальці у плащ та витяг звідти шприц.

Валькірія зрозуміла: то її шанс, і змарнувати його не можна.

Відігнавши паніку й страх у дальні куточки своєї свідомості, дівчинка розчепірила пальці. Повітря взялося брижами, і шприц вилетів з руки Смерка, розчинившись у темряві. Вампір вилаявся, спробував кинутися за ним, проте втратив рівновагу й оступився. Валькірія вже підвелася на ноги й тікала в іншому напрямку.

— То була помилка, — почула вона бурмотіння за спиною. — Та сироватка — єдине, що мене контролює…

Вона озирнулася саме тоді, коли Смерк розірвав свою людську оболонку, наче змія, що скидає шкіру. Вампір під покровом плоті й одягу, ця істота всередині людини, був лисий та білосніжний, з чорними очима та гострими пазурами. Дівчинка усвідомила, що Смерк не брехав: то дійсно була помилка. Валькірія кинулася геть, а вампір стрибнув за нею.

Інфіковані оточували звідусіль, а чорний джип упіймав її у світло своїх фар. Тепер барон міг чітко бачити дівчинку, проте їй було все одно. Мстивослав триматиме її живою, допоки не вирішить, що настав час вбити. Вампір же розітне на шматки просто тут і зараз.

Смерк мчав за нею, набираючи швидкість. Ще один стрибок — і він приземлиться просто на жертву. Дівчинка не могла дозволити собі спробувати трюк, залучити якусь зі своїх сил. Адреналін сповнював її до країв. Її чари, ймовірніше, навіть не спрацюють.

Валькірія витягла бритву Біллі-Рея Санґвіна з кишені, розкриваючи її на ходу. Перекрикуючи гул двигуна джипа, Мстивослав намагався відкликати вампіра, проте дівчинка розуміла, що звір його не почує. У вампіра, який повністю втілився, немає жодних хазяїв. Черептон назвав їх наймайстернішими вбивцями на світі. Єдине, що цікавить вампіра, — це кров.

Раптом стрибки по землі стихли, й Валькірія відчула ворога в повітрі. Зрозумівши, що він наближається, вона обернулася й полоснула його бритвою. Лезо розпанахало обличчя вампіра, а сама дівчинка впала спиною вперед. Вампір, який нещодавно був Смерком, заволав від болю, приземлився і знову кинувся на свою жертву до того, як у неї з’явився час підвестися.

Джип наближався, не скидаючи швидкості. Він петляв і гойдався в різні боки у хмарі пилу й раптом влучив у вампіра, відкинувши його назад. Пасажирські двері відчинилися.

— Сюди! — заволав Черептон. Валькірія застрибнула всередину, і джип зірвався з місця.

— Пасок, — наказав Черептон. Валькірія потягнулася за паском безпеки, але детектив різко звернув, і дівчинка влучила головою у лобове скло.

— Ай!

— Вибач. Пристебнись.

Фургон висів у них на хвості, заливаючисалон джипа жовтим світлом. Черептон загальмував і розвернувся, піддавши газу, й промені жовтого світла різко зникли, коли фургон пролетівповз прихований поворот. Лишивши переслідувачів у куряві, вони поїхали вперед стежкою між пагорбів.

Валькірія схопила пасок безпеки, але кілька разів промазала, перш ніж пристебнутися. Не встигла вона зручно влаштуватися на сидінні, як Черептон раптом спинив автівку.

— Гаразд, — мовив він. — Вибираймося.

Він відчинив двері зі свого боку й поквапився до «бентлі». Проклинаючи напарника, Валькірія рушила за ним слідом.

Нічна тиша моторошно бриніла у вухах. Аж раптом земля перед ними почала тріскатись і осипатись, і Черептон витяг револьвер, коли на поверхні постав Біллі-Рей Санґвін.

— Що ж, визнаю, — усміхнувся Санґвін. —Сам видатний скелет-детектив, з плоті й крові — фігурально висловлюючись, звісно.

Черептон відповів йому в тон:

— Містере Санґвіне, чимало чув про тебе.

— О, дійсно?

— Ти трошки схиблений, правда ж?

— Намагаюся бути.

— То скажи мені, нащо чекати вісімдесят років, перш ніж допомогти старому босові втекти? Чому ти не вивів його того ж дня, коли його спіймали?

Санґвін стенув плечима.

— Мабуть, я переживав те, що можна назвати кризою довіри й утратою віри. О, ті вісімдесят років на самоті минули добре, проте, знаєте, дечого не вистачало.

— Тебе заарештовано.

— До речі, про арешт. Не хочу, щоб це прозвучало грубо, проте направду я заскочив сюди, лишень аби підчепити оту маленьку крихітку. Через хвильку я наче крізь землю провалюся — знову ж таки, це метафора.

Тієї ж миті з усмішкою на обличчі він занурився в землю.

— Дідько, — проказала Валькірія.

Черептон потягся до напарниці, проте було запізно — земля вибухнула в неї під ногами. Санґвін схопив Валькірію, яка не встигла навіть скрикнути перед тим, як він поволік її з собою під землю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Занурюючись у темряву, Валькірія спробувала вдихнути повітря. Земля сунулася довкола неї, дряпала їй спину й кришилася під ногами. Бруд замулював очі, а гуркіт каміння дзвенів у вухах. Вона сильніше притулилася до Санґвіна.

— Злякалася? — проказав він їй у вухо. —А що, як я… відпущу тебе?

Він був просто перед нею — дівчинка відчувала його дихання на щоці, — проте вона його не бачила. Навколо панувала суцільна темрява, а тунель, яким вони просувалися, стулявся в неї над головою. Нутрощі Валькірії звело судомою: справжній, первісний страх розтікався її тілом.

— Я спопелю тебе, — сказала вона, проте її тихий голос потонув у гуркоті каміння. — Я тебе спопелю! — заволала дівчинка й почула, як нападник сміється у відповідь.

— Спопелиш, себто вб’єш мене, а що потім робитимеш? Ти застрягнеш отут, похована живцем під землею, а компанію тобі складатиме мій труп.

Їхній рух уповільнився, гуркіт каміння ущух, і зрештою вони спинилися. Валькірія тремтіла. Піт лив рікою. Паніка міцно тримала її за горло.

— А знаєш, я тебе бачу, — проказав Санґвін. — У мене забрали очі, проте зір лишився. І тут, у темряві, бачу краще, ніж будь-де. Мені видно, як страх проступив на твоєму обличчі. Цього не приховаєш. То дивись, що ми зробимо. Я закую твої зап’ястки в оці вишукані невеличкі наручники, а тоді ми навідаємо барона Мстивослава. Непоганий спосіб провести решту твого життя, правда ж?

Відчувши смак глини у роті, Валькірія нічого не відповіла. Було занадто темно. Вона усвідомила, що її оточує суцільне каміння. Дівчинка неохоче визнала, що тісно пов’язана з Санґвіном і боїться, що він полишить її на самоті в цьому місці. Валькірія відчула, як Біллі-Рей ворухнувся, земля зашурхотіла, а тоді щось холодне й металеве замкнулося довкола її зап’ястків.

— А, ще одне, — проказав Санґвін. — Моя бритва. Де вона?

— У кишені куртки, — прошепотіла дівчинка.

Його рука занурилась у кишеню й витягнула звідти небезпечну бритву.

— Як добре отримати її назад. Вона — це як частина мене, розумієш? Як маленька частинка моєї душі…

Санґвін міг бачити в темряві, тож Валькірія подбала про те, аби він розгледів роздратування на її обличчі.

— Здається, нам кудись треба йти? Чи ти хочеш лишитися тут і знудити мене промовами до смерті?

Санґвін розсміявся, каміння почало сунутись, і вони знову вирушили в путь із шаленоюшвидкістю. Дівчинка досі не могла зрозуміти, як Біллі-Рею вдається це робити. Здавалося, земля просто розходилася перед ним, а потім змикалася знову. Неможливо було визначити, в якому напрямку вони просувалися, чи навіть виявити траєкторію — вгору чи вниз. Аж раптом ґрунт скінчився, і вони за інерцією вилетіли на свіже повітря.

Великий місяць низько висів над землею в темних небесах. Довкола — дерева, кущі й трава.Валькірія впала на коліна, спльовуючи бруд та жадібно всмоктуючи повітря. Від поту, що вкривав її тіло, стало морозно, проте земля тепер була нерухома й тверда, а гул у вухах стих. Дівчинка підвела голову й озирнулася.

— Ваша автівка чекає на вас, мем, — проказав Санґвін, відчинивши двері авто, що стояло поряд.

Валькірія перевірила наручники, та виявилось, що вони щільно прилягають до тіла. Клацнула пальцями — але жодного полум’я. Її сили було скуто.

Санґвін допоміг їй залізти в автівку, схопивши за шию й штовхнувши до салону. Навіть якби дівчинці вдалося вибратися, бігти було нікуди — в усі боки тяглися луки. Викрадач зачинив двері, обійшов авто та всівся за кермо.

— А це цікаво? — зненацька спитав він. — Оці всі детективні штуки? Я завжди хотів бути детективом. Та й був детективом, десь рік. Мене захоплювала романтика цієї справи. Костюми, капелюхи, темні алеї, фатальні жінки, усі ці швидкі перемовини… Але я не міг перестати вбивати людей. Розумієш, мене винаймали, аби розгадати якусь таємницю, проте на півшляху до мети я знуджувався й зрештою вбивав усіх. Справа закривалася, та й усе. За весь той рікя розкрив лише одне вбивство, і те не рахується, бо вбивцею був я сам. А це вже трохи схоже на шахрайство.

— Чому ти це робиш? — випалила Валькірія. — Нащо я йому потрібна? Навряд чи Черептон поступиться просто через те, що мене взяли у заручники.

Санґвін здивовано подивився на неї.

— Ти зараз серйозно? — він вибухнув сміхом. — Любонько, ніяка ти не заручниця й ніколи нею не була!

— Що?

— Оце все, що коїться довкола, відбувається через тебе.

— Що ти верзеш?

— Ти ж чула про складник, якого бракує, правда ж? Те, чого не вистачило Мстивославу вісімдесят років тому. Чула ж про це?

— Звісно. І до чого тут я?

— Сонечко, то і є ти. Ти — це складник, якого бракувало.

Валькірія втупилася поглядом у Санґвіна, й усмішка на його губах стала ще ширшою.

— Ти — прямий нащадок Предвічних, так? Що, гадала, ця інформація не розлетиться світом? Щойно я про це почув, то зрозумів, що настав час визволити барона.

— Ти брешеш…

— Присягаюся честю. Єдине, чого нам не вистачало, — це кров носія певного типу сили. Зважаючи на те, наскільки низькі шанси отримати кров іншого Безликого були в барона, цілком очікувано, що наступне, про що він подумав, — це отримати кров одного з тих, кому вдалося вбити Безликого. Це і стало останнім складником коктейлю «Ваш улюблений кінець світу», що його Мстивослав намагався зварити. Мабуть, тепер ти почуваєшся особливою, еге ж?

Валькірія не могла відповісти. Її обличчя сполотніло.

— Добре, — захоплено промовив Санґвін, заводячи двигун. — Це добре.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Час настав.

Мстивослав відчував його силу, відчував, як вона простромлює його шкіру й окутує зсередини. Навіть якби він схотів, навіть якби передумав утілювати свої плани, було запізно. Вона штовхала його вперед. Як узагалі хтось міг здолати Гріхопада, коли він мав таку силу?

Інфіковані поклали обладунок на стіл у маленькій кімнатці в задній частині храму. «З таких скромних початків…» — подумав собі Мстивослав і усміхнувся.

Він підійшов до столу, потягся був до обладунку, але раптом спинився. Його руки нависли над рукавицями. Пальці барона ворухнулись у повітрі, літаючи над нагрудником та черевиками. Нарешті, першою він торкнувся маски. Чарівник обережно підняв її та затримав у повітрі, відчуваючи, як вона змінюється й зрушується від його доторку.

Одяг, що був на ньому — чорний, на перший погляд, звичайного крою, — спеціально пошитийдля того, щоб захистити його. Він збирався надягнути обладунок лорда Гріхопада, тож його тілу знадобиться ізоляція від тієї грубої сили, що ховалася всередині, — сили, здатної роз’їсти шкіру й змусити кров закипіти.

На цей час Біллі-Рей Санґвін уже мав знайти оту Веремію та везти її до храму. Барон власноруч упокорив Смерка і вколов йому сироватку. Скинувши шкіру, Смерк підвів його й ледь усе не зіпсував. Проте Мстивослав покарає його пізніше. Цієї ж ночі здійсняться всі його мрії.

Коли барон Мстивослав надягав обладунок, тіні поставали довкола нього, наче пара.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони все глибше заїжджали у сільську місцевість, де дороги вужчали й петляли, наче змії. Нарешті автівка зупинилася бі-ля старої темної церкви. Санґвін вийшов надвір, відчинив двері з боку Валькірії, а тоді витяг її з авто. Він узяв дівчинку за руку та повів угору потрісканою, порослою травою стежкою. Виноградні лози вилися на стінах, що кришилися від часу, а маленькі віконця з вітражним склом були вкриті кіптявою й брудом.

Санґвін штовхнув старовинні подвійні двері й провів дівчинку до холодної, вологої церкви. Усередині лишилося кілька лав, що ще не встиглиостаточно зогнити, а також сотні канделябрів зі свічками — їхнє полум’я відкидало тіні, які танцювали й вистрибували на стінах. Вівтар було пограбовано, а місце розчищено: тепер замість нього стояла велична цільна плита, а на ній лежало масивне тіло Ґротескера, перев’язане бинтами.

Барон Мстивослав чекав на них, закутий у чорний обладунок лорда Гріхопада. Він був зовсім іншим, не таким, як уявляла його собі Валькірія. Обладунок не брязкотів і не дзвенькотів, а також зовсім не відбивав світла. Він, наче живий, ледь рухався й змінював форму на очах у дівчинки.

У храмі були й інші. Інфіковані. Люди з вірусом вампіра, що захоплював їхні тіла та змінював їх щомиті. Вони намагалися ховатися в тінях.

Тепер Валькірія побачила також Смерка. Він повернувся до людської подоби, проте шрам на обличчі лишився — глибокий і потворний. Смерк дивився на дівчинку поглядом, у якому втілилась уся ненависть, на яку була здатна його чорна душа.

— Валькірія Веремія, — промовив Мстивослав. Маска перетворювала його голос на грубий шепіт. — Як мило з твого боку приєднатися до нас цієї найпрекраснішої з ночей. Створіння, що лежить на цьому столі, відчинить брами для своїх братів, і разом вони очистять цей світ. Негідних буде страчено, а ми заживемо в новому раю, і все це — завдяки тобі.

Санґвін узяв Валькірію за лікоть та провів до лави попереду, а потім змусив сісти там поряд із ним. Разом вони дивилися, як Мстивослав схиляє голову й підносить руки над тілом, що покоїлося на плиті. Тіні почали рухатися довкола нього. Свічки миготіли так, наче дмухав сильний вітер, хоча всередині храму повітря навіть не ворушилося.

— Ґротескер насититься тобою, — прошепотів Санґвін, немов йшлося про щось звичайне. — Старий відбув уже давно — йому знадобиться твоя кров. Щастить, у нього сьогодні буде розкішна вечеря. Не проти, якщо я зроблю кілька фото? Я тут камеру з собою приніс…

— Вирубись.

— Дякую.

— Ні, серйозно. Розбіжись, прикладися головою до стіни якомога сильніш і вирубись, бо, повір, тобі краще бути без тями, коли сюди дістанеться Черептон.

Санґвін вишкірився й відкинувся на спинку лави.

— Я зможу дати раду містеру Смішні Кістки, не хвилюйся через це. А тепер, люба, пильнуй: зараз відбудеться дещо цікаве.

Валькірія поглянула на вівтар саме тоді, коли тіні зібралися за спиною Мстивослава та обліпили його, наче саван. Чаклун закляк, його тіло випнулося, ніби в нього поцілив електричний струм. Тіні почали витікати з пальців барона і спускатися нижче, проходячи крізь заслону.

— Містере Санґвіне, — прошепотів Мстивослав.

Санґвін поставив Валькірію на ноги й потягнув до плити. З широкою посмішкою він показав дівчинці свою бритву, а тоді схопив її за зап’ясток. Валькірія спробувала вирватися, проте суперник виявився занадто сильним. Вона закричала від болю, коли холодне лезо розітнуло її праву долоню. Проте замість того, щоб стекти з руки й краплями зросити простирадло, її кров повільно потекла до тіньового потоку, змішуючись із ним, перетворюючись на єдиний вихор та годуючи тіло Ґротескера.

Тієї ж миті подвійні двері різко відчинились, і до храму зайшов Черептон Крутій.

Інфіковані загарчали, а Валькірія вирвала руку з хватки Санґвіна. Мстивослав відвів погляд від своєї темної справи. На його обладунку проступили розлючені зубці, коли Черептон дійшов до кінця нефа та всівся на передній лаві. Він закинув ногу на ногу, обрав собі зручну позу та помахав рукою.

— Не спиняйтеся, не хочу вас переривати, — мовив він.

Валькірія насупила брови. Не такого порятунку вона очікувала.

Інфіковані вийшли на світло, наближаючисьдо Черептона, а сам детектив поводився так, наче просто заскочив до друзів на балачку. Мстивослав відправив останній струмок тіней до Ґротескера, а тоді відійшов. Валькірія побачила, як він ледь помітно хитнувся.

Барон підняв руки, розстебнув свою маску і зняв її. Його очі були холодні та вузькі.

— Мерзото, — проказав він. — Ти прийшов сюди сам? Ніяких сікачів? Ніякого містера Блісса?

— Ти ж знаєш мене, бароне, я беруся за справу сам-один. Крім того, коли ти побив мене минулого разу, то зламав мій телефон, тож…

Усмішка тріщиною проступила на губах Мсти-вослава.

— Ти прийшов сюди, аби засвідчити початок свого кінця?

— Ні, не зовсім. Я прийшов, аби зробити оце.

Черептон запустив руку до піджака, витяг звідти невеличку чорну сумку та пожбурив її на плиту. Вона приземлилася на простирадло, що вкривало перебинтовані груди Ґротескера. Мстивослав витріщив на неї очі, потягнувся…

— Я б на твоєму місці цього не робив, — порадив Черептон, тримаючи невеличкий пристрій. — Щойно я торкнуся кнопки, цю чарівну церкву прикрасять рештки твого бога.

— Бомба? — спитав Мстивослав, підвищуючи голос. Його обладунок роздувся й потовстішав, він ставав у захисну позу. — Ти гадаєш, що вибухівка може нашкодити Безликому?

— Але ж він не Безликий, хіба ні? Принаймні не цілий. Думаю, він доволі уразливий після того, як провів стільки часу під замкóм у руїнах. До речі, закладаюся, що ця справа забрала чимало сил і в тебе також. Ця невеличка вибухівка може забрати вас обох єдиним махом. Ну, це я тільки кажу «невеличка», але насправді вона вп’ятнадцятеро потужніша за останню. Ту, що я пожбурив у тебе, а ти пам’ятаєш, якою вона була болючою.

Санґвін притягнув Валькірію ближче до плити.

— Ти вб’єш її теж разом з усіма нами.

— Не обов’язково, — терпляче мовив Черептон. — Я можу або натиснути на кнопку й здійняти ваш злочинний план у повітря, але при цьому вбити свою подругу, або не натиснути — і тоді ми підемо, а ви просто зачекаєте ще три роки до наступного місячного затемнення. Вибір за тобою, бароне.

Мстивослав зміряв його поглядом.

— Забирай її.

Смерк зробив крок уперед.

— Дівча має померти!

— Тихо! — рикнув Мстивослав. Вони зі Смерком зійшлися поглядами у двобої, і вампір поступився, відвівши очі на підлогу. Полум’я свічкиосвітлювало його шрам.

Мстивослав перевів погляд на Черептона.

— Забирай дівчисько, — презирливо усміхнувся він. — Далеко ви не втечете.

— Повір, достатньо далеко. Валькіріє?

Дівчинка простягла руки, вказуючи на Санґвіна.

Той поглянув на неї, а потім, бурмочучи, відклав бритву на плиту, відімкнув наручники та відступив. Валькірія пішла за Черептоном, який уже подався до нефа, але перед тим підібрала собі бритву.

— Агов! — скрикнув Санґвін.

— Замовкни, — уривчасто мовив Мстивослав.

— У неї моя бритва!

— Я сказав: замовкни!

І Санґвін замовк. Валькірія сховала лезо в рукоятці, а тоді поклала бритву до кишені. Дівчинка просувалась спиною вперед за Черептоном. Інфіковані рухалися слідом за ними.

— Ти тільки відкладаєш неминуче, — сказав Мстивослав. — Із цим обладунком я — найпотужніше створіння на світі.

— Але хіба ти щасливий? — задумливо спитав Черептон, клацнувши пальцями вільної руки.Він викликав полум’яну кулю за спиною, на підлозі неподалік дверей. Інфіковані зашипіли на вогонь. Мстивослав досі не наближався до сумки з вибухівкою.

— Я розірву тебе на шматки, мерзото.

— Ну, тоді мені принаймні є на що чекати, — відповів Черептон. — Між іншим, тобі не варто робити різких рухів, допоки ми не дістанемося дороги — я відчую, якщо ти або хтось із твоїх навіжених хлопців потривожить повітря біля цієї чарівної сумочки з вибухівкою.

— Підірви там усе, — прошепотіла Валькірія куточком рота.

— Не можу, — так само пошепки відповів Черептон. Він ворухнув рукою, вогники біля дверей розійшлися, й напарники позадкували повз них надвір, на свіже повітря.

— Чому?

— Бо там не бомба, — м’яко пояснив він. —У цій сумці — складаний домкрат. За його допомогою міняють шини.

— А пульт?

— Він відчиняє двері мого гаража. У ньому навіть батарейок немає… Тільки їм не кажи.

Детектив змахнув рукою, і вогні знову поєдналися, блокуючи вихід. Напарники продовжили задкувати до «бентлі», не зводячи очей з інфікованих через полум’яний заслін, аби пересвідчитись, що ніхто не зрадить домовленості й не кинеться на них передчасно.

— У нас є план? — спитала дівчинка, ідучи від церкви.

— Нам треба забрати Ґротескера в поганців, — відповів Черептон, — тож маємо розділитися. Я піду, а ти сховаєшся під фургоном, дочекаєшся, коли вони завантажать туди Ґротескера, а тоді повезеш його геть, просто в них з-під носа.

— Що?

— Буде весело, повір на слово.

— Черептоне, мені тринадцять. Я не вмію водити автівку.

Детектив поглянув на неї.

— Що значить «не вмію водити автівку»?

— Хіба я шифром до тебе звертаюся? Я не вмію водити, Черептоне.

— Але ж ти бачила, як водять інші, чи не так? Точно бачила, як я воджу. Припускаю, що бачила, як водять твої батьки. Тож основи ти знаєш.

Дівчинка витріщилася на нього.

— Я знаю, що велика кругла кнопка, яка стирчить із приладової панелі, запускає колеса. Таких основ для тебе достатньо?

— У фургона автоматична коробка передач. Запускаєш і їдеш. Натиснеш на одну педаль — їдеш швидше, на іншу — зупиняєшся. Все просто.

Дівчинка не зводила погляду з Черептона.

— Хай тобі грець, — пробурмотіла вона і забралася під фургон, прослизнувши вниз. Тим часом детектив застрибнув у «бентлі».

Двигун «бентлі» заревів, шини закрутилися, й автівка помчала геть від церкви. Тієї ж миті хвиля темряви накрила дверний прохід і загасила полум’яні кулі. Смерк вивів інфікованих у ніч, за ним слідом ішов барон Мстивослав. Завитки темряви огортали його й скручувалися кільцем довкола, наче розлючені змії. Він пожбурив сумку на землю, й домкрат відстрибнув від землі та зник у високій траві. Барон зосередив темряву на інфікованій жінці, яку знесло з ніг силою удару й відправило у політ високо в небо.

Валькірія лишалася під фургоном та поводилася дуже, дуже тихо. Вона побачила, як наближається Біллі-Рей Санґвін.

— Вона забрала мою бритву, — пожалівся він. — Знову.

— Мені начхати на твою бритву, — відрубав Мстивослав, а тоді обернувся до інфікованих. —Ви. Перенесіть Ґротескера до фургона. Невдовзі тут юрбитимуться сікачі, а я не можу ризикувати його безпекою.

Інфіковані поквапилися до церкви, а потім повернулися, тримаючи ящик. Дуже обережно вони завантажили його у фургон, а тоді відступили, очікуючи на подальші накази. Валькірія непомітно вилізла зі свого сховку й звелася на ноги. Вона чула, як Мстивослав вигукує накази на іншому боці фургона. Дівчинка глибоко вдихнула та потягнулася до дверей.

Вони відчинилися з ледь чутним клацанням. Валькірія повільно забралася в кабіну, не здіймаючи шуму. Ключ був у запалюванні. Вона ризикнула визирнути з вікна на поганців, а тоді повернула ключ. Двигун пробудився до життя. Мстивослав обернувся, насупив брови й рушив до того місця, звідки міг бачити, хто за кермом.

Валькірія опустила важіль на позначку «старт» і втопила ногу в педаль газу. Вона скрикнула, коли фургон стрімко кинувся уперед, і спробувала відновити контроль над керуванням. Це не було весело. Дівчинка викрутила кермо праворуч, аби оминути дерево, та щосили намагалася тримати фургон на вузькій дорозі. Вона бачила, що за нею біжать інфіковані, проте не могла собі дозволити звертати на них забагато уваги. Надворі було дуже темно, а Валькірія не знала, як увімкнути фари.

Дівчинка відвела одну руку від керма на достатню відстань, аби натиснути на важіль, і двірники пройшлися сухим лобовим склом. Фургон наїхав на камінь, і Валькірія підстрибнула на сидінні. Спробувала інший важіль — індикатор почав блимати. Проклинаючи Черептона, Валькірія перемикала важіль то вгору, то вниз, то вбік, потім спробувала повернути, і раптом фари освітили дорогу попереду — саме вчасно, аби дівчинка заволала, бо фургон зійшов з дороги та покотився схилом.

Валькірію на сидінні кидало увсебіч. Тримаючись однією рукою за кермо, другою вона зняла пасок безпеки й перетягла через себе. Дівчинка опустила погляд, намагаючись знайти щілину, в якій треба закріпити пасок. Унизу пагорб знову виходив до дороги. Валькірія спробувала вивести фургон на неї, проте той простував далі, до наступного пагорба.

Валькірія знову схопила пасок, цього разу знайшла необхідну щілину, закріпила його там і зосередила всю увагу на керуванні, коли фургон врізався в кам’янисту породу, крутнувся вбік та перевернувся. Дівчинка вдарилася головоюу вікно, і світ став догори дриґом. Вона чула, як ламається скло й кришиться метал. Аби захистити голову, коли її кинуло вперед, Валькірія виставила руки — вони врізалися у кермо, запускаючи гудок. Фургон перекотився на іншу дорогу та знову став на чотири колеса.

— Ау-у-у, — простогнала Валькірія. Вона підвела погляд на розтріскане лобове скло. Фари. Автівка та мотоцикл швидко наближалися до неї.

Валькірія натиснула на ручку дверей, проте довелося вгатити плечем, аби ті відчинилися. Вона спробувала вибратися, але пасок безпеки заважав. Дівчинка натиснула на помаранчеву кнопку, й пасок утягнувся назад. Хитаючись, Валькірія вибралася на дорогу саме тієї миті, коли мотоцикл Таніти з риком загальмував біля неї.

«Бентлі» різко спинився, й звідти вискочив Черептон. Він кинувся до дівчини та підхопив її саме вчасно, щоб не дати впасти. До неї зверталися якимись словами, проте Валькірія не могла розібрати сенсу більшості з них. Коли Черептон ніс її до «бентлі», у голові в неї шуміло. Рука боліла. Розплющивши очі, дівчинка побачила, як Таніта завантажує свій мотоцикл у кузов фургона біля ящика, а потім сідає за кермо.

Черептон проказав щось, але його голос звучав дуже далеко. Валькірія спробувала відповісти, проте язик був занадто важкий. І сили покинули її тіло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Бурк натиснув на руку дівчинки.

— Так болить?

— Ні, — відповіла Валькірія.

Той кивнув і записав щось у нотатник.

— Ти поїла?

— Ваш помічник приніс мені бургер на сніданок.

Доктор зітхнув.

— Ні, я маю на увазі, чи їла ти щось серйозне?

— Я була дуже серйозна, коли їла той бургер. Жодного шматка не пропустила.

Він знову штовхнув дівчинку.

— А так? Так болить?

— Ой.

— Вважатиму за ствердну відповідь. Сподіваюся, біль навчить тебе не ламати кістки, коли твій фургон зазнає аварії.

Бурк занотував щось іще, а Валькірія роззирнулася. Тут не було вікон, проте вона здогадувалася, який саме ранок стоїть надворі. Ясний, сонячний, теплий, із чистим блакитним небом.

Бурк закрив записник і кивнув.

— Ти чудово відновлюєшся, — мовив він. —Ще година — і кістка загоїться.

— Дякую вам, Проникле.

— Навіть не думай про це.

— І, знаєте… Вибачте за те, що я сказала вчора. Про солону воду й вампірів…

Бурк хихикнув.

— Не хвилюйся щодо мене, Валькіріє.Я сильніший, ніж здаюся. Коли нічні жахіття повернулися минулої ночі, то видалися не такими вже й поганими. Я пам’ятаю, колись вони були справді огидні. А тепер просто полеж тут спокійно в ліжку і дай цьому багну зробити свою справу.

Відчуваючи найбільшу провину у своєму житті,Валькірія відкинулася на ліжко. Суміш, що вкривала всю її правицю, була холодна й слизька. Її треба було наносити наново кожні двадцять хвилин, бо її магічні властивості всмоктувалися шкірою.

Вона почула, як Черептон зайшов у медичний відсік. Після битви з бароном Мстивославом він мав роздроблену ключицю й кілька зламаних ребр. Поглянувши на нього, дівчинка розсміялася.

Детектив вирячив на неї очі. На ньому був лікарняний халат яскраво-рожевого кольору, прикрашений слонами та зайчатами. Він звисав з детектива, наче ганчірка з вішалки.

— Чому це вона отримала блакитний халат? — спитав він Бурка.

— Гм-м-м? — промугикав професор.

Голова Черептона сумно схилилася.

— Ви казали, ніби єдині халати, що лишились, — оці рожеві, з зайчатами. Але ж на Валькірії цілком пристойний блакитний халат.

— До чого ти ведеш?

— Чому я маю носити цей сміховинний халат?

— Бо це мене тішить.

Бурк пішов, а Черептон перевів погляд на дівчинку.

— Важливо, — проказав він, — що навіть у такому вбранні я можу зберігати свою гідність.

— Так, — механічно відповіла Валькірія, —так, звісно, можеш.

— Тоді чом би тобі не прибрати вишкір з обличчя?

— Я дуже намагаюся, присягаюсь.

Він підійшов до її ліжка. Голос детектива трохи змінився — у ньому з’явилися нотки занепокоєння.

— Ти в порядку?

— Так.

— Певна?

— Так. Ні. Не знаю. Те, що станеться з Ґротескером, будь-що — це моя провина.

— Дурниці.

— Але ж я — той самий складник, якого бракувало.

— Це не перекладає провину на тебе, Валькіріє. Хоча, якщо ти наполягаєш на тому, аби взяти відповідальність за щось, чого ніколи не змогла б узяти під контроль, то це може зробити тебе сильнішою. Звісно, за умови, що поставишсядо цього правильно. Тобі знадобиться вся сила, коли Смерк прийде по тебе.

Дівчинка спохмурніла.

— Чому саме він?

— А, так, я маю дещо прояснити. Смерк жадатиме твоєї смерті. У нього багатий досвід вендет, тобто кровної помсти. Він тримає злобу і не відпускає її, допоки не проллється кров.

— І це тільки тому, що я розітнула йому обличчя?..

— Ти поранила його бритвою Санґвіна. Шрами, полишені нею, не зцілюються.

— А-а-а… Тому… Тому він наче божевільний, правда ж?

— Я просто вирішив, що тобі буде цікаво про це дізнатися.

— То що ми робитимемо з Ґілдом? Коли вже він працює разом з тими поганцями, ну і все інше?..

— Наразі ми не знаємо напевне. Інформація недостовірна. Поки ні, — якусь мить Черептон помовчав. — Навіть якщо так, нерозумно діяти без перестороги. Ми відзвітуємо Ґілдові, коли і якщо нам знадобиться це зробити. І ніколи не казатимемо про наші плани, куди збираємося йти та кого збираємося бити. Згода?

— Згода. Тобто він не знає, що Ґротескер у нас?

— Мабуть, я забув йому повідомити. Втім, розповісти містеру Бліссу я не забув, тож він запровадив захист — трьох сікачів. На жаль, дії більшого масштабу привернуть увагу Верховного Мага.

— Сподіваюся, ти розумієш, що після Саґасіуса Тома, а тепер ще й Ґілда, я ніколи вже не зможу довіряти будь-якому представнику влади.

Голова Черептона схилилася.

— Ти ж не сприймаєш мене як представника влади?

Дівчинка розсміялася, але змусила себе зупинитись.

— О. Вибач. Ти серйозно?

— Це мило, — визнав він, і до кімнати зайшов Бурк.

— Детективе, поза сумнівами, тебе порадує звістка про те, що мої помічники переміщують Ґротескера до мого новесенького особистого моргу, де він і перебуватиме, доки я остаточно не підготую все необхідне.

Валькірія звела брови.

— Нащо вам особистий морг?

— Експерименти, — відповів Бурк. — Настількихимерні й протиприродні, що точно викличуть в тебе нудоту.

— Професоре, — звернувся до нього Черептон. — Ми привезли сюди Ґротескера не тільки тому, що ваше обладнання сучасніше за те, яке має Святилище, але й тому, що ви — провідний фахівець із наукової магії.

— М-м-м, — похмуро протягнув Бурк. — Так і є.

— Нам потрібна ваша допомога. Маємо шанс розібрати Ґротескера й заховати його частини по всьому світові, аби його вже ніколи не змогли зібрати знову. І нам треба, щоб ви це зробили.

— Гаразд, — так само похмуро сказав Бурк. — Але ти, Валькіріє, маєш відпочити. Щодо тебе, детективе, не наражай свою напарницю на небезпеку впродовж найближчої… скажімо, години. Домовилися?

— Я можу відпочити, — тихо промовила Валь-кірія.

— А я можу протриматися годину, — запевнив Черептон.

— Тоді гаразд, — підсумував Бурк. — Перепрошую, але на мене чекає монстр, якого треба розібрати на шматки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Старий шпиталь спав, занурений у смертельні жахіття та споконвічні сльози. Скільки людей випустили останній подих у цих маленьких ліжках? Скільки провело свою останню ніч у тісних кімнатах, гарячково марячи, поки нічні жахіття біснувалися в просторі їхніх думок? Коли барон Мстивослав крокував цими коридорами, він уявляв, ніби може порахувати кожного з них.

Психіатрична палата була найкращою. Тут він міг відчувати луну страху, божевілля й безпорадності навіть без тих надможливостей, що дарував новий обладунок. Проте обладунок засмоктував у себе цю луну, підсилюючи свого власника. Мстивослав відчував, як розквітає його броня після довгих років перебування в печері.

Це буде ідеальне місце для того, щоб Ґротескер зламав бар’єри між реальностями, відчинив портал та запросив Безликих назад. Тепер усе, що йому потрібне, — це сам Ґротескер. І це не стане проблемою. Попри всі спалахи люті й жахливий характер, Мстивослав насамперед був військовим. Так, його відкинули назад, проте він уже розробив план, як повернути ситуацію під свій контроль.

Один з інфікованих стояв далі в коридорі й відчинив барону двері, коли він наблизився. З очей інфікованого Мстивослав бачив, що той скоро перетвориться на повноцінного вампіра. Він уже віддав наказ Смеркові вбити їх усіх до того, як це станеться. Смерк здатний контролювати себе завдяки сироватці, проте інфіковані стануть занадто непередбачуваними, аби тримати їх біля себе.

Мстивослав зосередився на обладунку, збираючи його докупи. Раніше він дозволив йому звиватися й ласувати зібраними стражданнями старої будівлі, проте зараз настав час для справи.

Біллі-Рей Санґвін чекав на нього. До операційного стола був прикутий чоловік, і коли Мстивослав зайшов до кімнати, очі жертви вирячилися.

— Неможливо, — видихнув чоловік. — Ти мертвий. Ти… Це не ти, не може бути, ти помер!

Мстивослав усвідомив, що через шолом, який приховував обличчя, його сприйняли за лорда Гріхопада, посталого з могили, аби вчинити жахливу помсту. Він промовчав.

— Це якийсь трюк! — промовив чоловік, пручаючись у кайданах. — Не знаю, що ви задумали, але ви робите величезну помилку! Ви бодай знаєте, хто я такий?

— Звісно, знаємо, — протягнув Санґвін. — Ти чарівник з тонкою кишкою, якому вдалося вижити тільки тому, що постійно тікав від будь-якої битви. Як гадаєш, чому ми тебе обрали?

— Обрали мене? — повторив чоловік. — Обрали для чого?

— Аби отримати швидку відповідь, — проказав Мстивослав, розуміючи, що через шолом він звучить так само, як Гріхопад.

Чоловік сполотнів. Піт котився з нього струмками.

— Що… Що ви хочете знати?

— Як ти, вірогідно, розумієш, — проказав Санґвін, — я сам не місцевий. А цей джентльмен, від появи якого ти намочив штанці… Скажімо так, він давно тут не бував. Тож нам треба, аби ти розповів нам, куди можуть піти люди з нерухомим тілом напівбога, аби… не знаю, знищити його, наприклад.

Чоловік облизав губи.

— І… І тоді ви дозволите мені піти?

— Ага, чом би й ні?

Мстивослав відчув, як його обладунок почав згортатися кільцем. Страх цього чоловіка був занадто потужним, аби не зважати на нього. Мстивослав примружив очі, контролюючи обладунок чистою силою волі.

— Вони підуть до Святилища, — сказав чоловік.

— Ні, це не те, що треба, — відповів Санґвін. — У нас є люди, які стежать за Святилищем, а там ніхто не з’являвся. Потрібно знайти більш унікального фахівця, розумієш?

Чоловік наморщив брови.

— Тоді… Тоді, мабуть, вони пішли до Бурка.

— Проникла? — перепитав Мстивослав.

— М-м… Так. Він працює на Святилище. Вони несуть усе химерне до нього.

— Де?

— У старому кінотеатрі «Гіберніан». Тепер ви мене відпустите?

Санґвін поглянув на Мстивослава, а Мстивослав — на свого полоненого.

— Що ти зробив за час війни? — спитав Мстивослав.

— М-м… Ну… Не надто багато.

— Я знаю тебе, Арґусе.

— Ні. Я маю на увазі, ні, сер, ми ніколи не зустрічалися. Я трохи працював на барона Мстивослава, проте…

— Ти повідомив баронові Мстивославу, де розташований будинок, у якому він може сховатися, коли йому було потрібно зникнути з очей на кілька днів.

— Я… Так… Але звідки ви про це знаєте?

— Черептон Крутій відстежив його до того будинку, Арґусе. Інформація, яку ти надав, привела його просто до пастки.

— То була не моя провина. Не… Не моя.

— Вороги знали про цей сховок, проте ти цього не усвідомлював через власну тупість.

— Гаразд, — швидко погодився Арґус. — Гаразд, я припустився помилки, і Мстивослава арештували. Проте до чого тут ви, лорде Гріхопаде?

— Я не лорд Гріхопад, — проказав Мстивослав.

Він підвів руку, зняв із себе шолом, і той застиг у його рукавицях, перетікши у решту обладунку.

— О ні, — прошепотів Арґус, побачивши обличчя Мстивослава. — Будь ласка, ні, ні…

Мстивослав впився в нього поглядом, й Арґус несамовито затрусився, а потім його тіло наче забуло,як триматися купи. Тулуб чоловіка вибухнув, а його кінцівки розкидало по закутках кімнати. Голова луснула, нутрощі заплямували стіну.

Мстивослав обернувся до Санґвіна.

— Кінотеатр «Гіберніан». Рушаймо негайно.

Техасець відкинув часточку мозку Арґуса зі свого піджака.

— А якщо нам трапиться в дорозі якесь темноволосе дівча?

— Дозволяю тобі вбити, кого заманеться.

Біллі-Рей Санґвін посміхнувся.

— Так, сер. Дякую, сер.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нью-Йорк. 7:37 ранку

Чоловік, якого там не було, покинув затишок тіней та покрокував слідом за трьома бізнесменами. Він перетнув вулицю Блікер, пройшов за ними до Гудзону, тримаючись на відстані трьох кроків, і вони жодного разу не помітили його. Бізнесмени йшли у справах Святилища, переходячи на шифровану розмову, коли повз них проходив хтось із цивільних. Вони були чаклунами, ще й важливими.

Чоловік, якого там не було, пройшов за ними до паркінгу на вулиці Вест, 13, до їхньої автівки, а коли вирішив, що настав слушний час, напав. Чаклуни-бізнесмени побачили, як простір розділяється й у ньому проступає нечіткий силует людини. Проте здіймати тривогу було запізно, так само як і захищати себе.

Болонья. 10:51 ранку

Їх було п’ятеро: молоді, сильні й охочі довести світові свої здібності. Вони носили чорний одяг, шкіряні куртки та сонцезахисні окуляри. Волосся у формі шипів, шкіру простромлював пірсинг. Їм подобалося вважати себе гото-панками. Ніхто не сперечався. Ніхто з тих, хто вижив, не сперечався.

Травень в Італії. Надворі тепло й сонячно. Гото-панки чекали, зібравшись довкола статуї Посейдона, й гаяли час, лякаючи випадкових перехожих.

Одна з цього гурту, лиса дівчина з дикими очима, помітила їхню ціль, коли та простувала площею. З неприємними вишкірами на обличчях вони вирушили до чоловіка.

Він побачив їх і насупився, його кроки втратили рішучість. Чоловік почав задкувати. Він працював у Святилищі у Венеції — вони знали, що маг не схоче застосовувати свої сили просто тут, на очах у звичайних людей.

Чоловік кинувся бігти. Переслідувачі понеслися за ним, регочучи від захвату погоні.

Токіо. 7:18 вечора

Жінка у костюмі в тонку смужку сиділа у передпокої готелю й читала газету. Костюм був темно-синього кольору, зі спідницею до колін, під піджаком — біла блузка. Черевики пасували костюмові. Лак на нігтях пасував помаді. Вона була дуже елегантною та доглянутою жінкою.

Її телефон, глянсовий і надзвичайно тонкий, подав короткий сигнал, повідомляючи про час. Жінка склала газету, підвелася й поклала її на крісло.

Двійко чоловіків, старий і молодий, зайшли до передпокою. Жінка визнала їхню пунктуальність.

Вона приєдналася до них у ліфті. Чоловіки не розмовляли одне з одним. Поки вони чекали на прибуття ліфта, до них підійшла пара молодих іноземців, які, ймовірно, приїхали до Японії на відпочинок. Жінка була не проти. Це аніяк не змінювало її планів.

Ліфт приїхав, дверцята відчинилися, й вони ступили всередину. Молода пара натиснула кнопку вісімнадцятого поверху. Літній чоловік натиснув пентгаус. Жінка не натиснула на жодну з кнопок.

Двері зачинилися, ліфт вирушив угору, й нігті жіночки витяглись, а зуби погострішали. Вона вбила всіх, хто був там, заплямувавши стіни кров’ю.

Лондон. 9:56 ранку

Джек Стрибун поглянув униз на чоловіка, якого збирався вбити, й уперше за життя поставив собі питання: «Чому?»

Ні, до нього не зійшло раптове усвідомлення власних гріхів. Він не відчув несподіваного спалаху сумління або ще чогось прозаїчного. То не було осяяння. Просто голос, звичайний голос десь у закутку свідомості, що казав йому спитати про щось. Але про що? Раніше у нього ніколи не з’являлося потреби розпитувати своїх жертв. Він не знав, із чого почати. Просто зав’язати розмову?

— Добридень, — привітався він настільки приязно, наскільки міг.

Чоловік був чаклуном, але не надто вправним бійцем. Він лежав на землі на задвірках, весь пом’ятий, з наляканим поглядом. Джек зніяковів. Для нього то була нова ситуація, а він не&#160;любив нових ситуацій. Йому подобалося вбивати людей. Глузувати з них, звісно. Можливо, докинути дотепну фразу. Але не... не розмовляти з ними. Не питати їх про щось.

Він покладав провину на Біллі-Рея Санґвіна.Санґвін витягнув Джека з в’язниці, проніс крізь стіну, крізь землю, на свіже повітря. Він трохи поговорив із ним, згадав якийсь шпиталь в Ірландії під назвою Чистоводдя чи щось таке, а тоді наче зрозумів, що розповів зайве, та замовк. На той час Джекові було все одно. Зрештою, його визволили, а натомість він має вбитикогось. Проте одна думка непокоїла його: чому? Чому Санґвін хоче вбити цього чолов’ягу?

Джек намагався звучати природно.

— Якщо, теоретично, хтось хоче тебе вбити, як гадаєш, які в нього можуть бути на те причини?

— Будь ласка, не вбивайте мене, — прошепотів чоловік.

— Я не збираюся тебе вбивати, — збрехав Джек і підбадьорливо усміхнувся. — З чого ти взяв, ніби я хочу тебе вбити?

— Ви напали на мене, — відповів він. — Напали й затягли до цього провулка. І… І казали, що вб’єте мене.

Джек подумки вилаявся. У цього хлопа добряча пам’ять.

— Забудь про це, — проказав він. — Дехто хоче, аби тебе вбили. От мені й цікаво, нащо йому це. Хто ти такий?

— Мене звати…

— Я знаю, як тебе звати, дідько. Чим ти займаєшся? Чому ти настільки важливий?

— Я не важливий узагалі. Працюю в Раді Ста-рійшин у Лондоні. Я просто допомагаю узгоджувати різні речі.

— Які саме? Скажімо, що ти узгоджуєш зараз?

— Ми… Надсилаємо допомогу до Ірландії. Барон Мстивослав утік із…

— Бодай тобі!

Чоловік залементував і відскочив, проте Джек був надто зайнятий, аби напасти на нього. Отже, Санґвін знову працює з тим схибленим Мстивославом, виконує його накази, як завжди. Тільки цього разу він спробував перекласти брудну роботу на плечі Джека.

— Мене обдурили, — проказав він та поглянув униз на чоловіка. — Якщо до цього причетний Мстивослав, то все це стосується Безликих, так?

— Т-так.

— Мене ошукали. Це… непрофесійно.

— То тепер ви мене відпустите? Ви ж не хочете допомагати Безликим, правда? Дозволите мені піти?

Джек присів навпочіпки.

— Я б хотів, друже. Дійсно хотів би. Але, розумієш, мене витягли з в’язниці, а я завжди сплачую свої борги.

— Але ж… Убивши мене, ви допоможете їм!

— Мені просто доведеться знайти інший спосіб відплати. Нічого особистого.

Розмова дійшла до звичного кінця: жертва молила далі, а потім Джек убив чоловіка, урвавши його благання.

Стрибун поправив свій циліндр і пішов геть. У нього лишилося кілька друзів, що могли перевезти його куди потрібно.

А він так давно не був у Ірландії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стентор і Дуріан намагалися підняти Ґротескера з нош і покласти на операційний стіл. Ґротескер був велетенський, важкий і жахливий, проте передусім — велетенський та важкий. Їм ледь вдалося підняти верхню половину тіла, коли ноші заскрипіли й ворухнулись, і Ґротескер почав завалюватись. Дуріан спробував підхопити його, проте не втримав, і Ґротескер дуже повільно накрив його собою.

— Допоможіть! — скрикнув Дуріан.

У приміщення влетів професор Бурк.

— У що ви тут граєтесь?

— Він… він упав, — пояснив Стентор, відволікаючи увагу.

— Я бачу! — гаркнув Бурк. — Ця істота є рідкісною можливістю дослідити гібридну форму життя, імбециле. Я не хочу, аби ви її пошкодили.

— Так, професоре. Вибачте.

— Чому ти намагаєшся перенести його самотужки? Де Дуріан?

Дуріан спромігся підняти руку.

— Я тут, професоре.

— Якого біса ти там робиш, Дуріане?

— Намагаюся дихати, сер.

— Підводься!

— Я б із радістю, сер, але він великий. Якби ви змогли підняти руку…

— Я літня людина, дурню. Ти сподіваєшся, що я зніму з тебе цього монстра?

— Не самотужки, але, може, якщо вам допоможе Стентор, ви могли б упоратися. Мені тут дійсно вже важкувато дихати. Здається, легені розчавлює.

Бурк подав знак.

— Стенторе, допоможи.

— Так, професоре.

Разом вони достатньо підняли спину Ґротескера, аби Дуріану вдалося вислизнути з-під нього.

— Я ніколи не впустив жодного зразка, — повідомив професор, поки вони тужилися й піднімали тіло. — І ніколи не був придушений тілом, Дуріане. Запам’ятай це.

— Так, сер, — проказав Дуріан, коли йому нарешті вдалося визволитись.

Проникл сів навпочіпки біля Ґротескера, а тоді взяв ножиці та обережно зрізав з нього кілька бинтів, відкриваючи рубцьовану плоть.

— Неймовірно, — прошепотів професор. —Стільки різних частин різних створінь, і всі вони злиті в єдину істоту. Істоту, сповнену позаземних кошмарів.

Стентор кивнув.

— Вона би вражала ще більше, якби була дійсно жива.

— Менше слів, більше справи, — відрубав Бурк. — Покладіть його на стіл. І не пошкодьте там нічого, чуєте? Присягаюся, вам пощастило, що я такий відхідливий. Стенторе, згинай коліна, коли підіймаєш, ідіоте.

— Вибачте, сер.

Вони напружилися й підняли тіло, аж раптом Дуріан відпустив його й відстрибнув назад. Стентор заледве втримав Ґротескера, тримаючи його наполовину на руках, наполовину на столі.

— Що тепер? — спитав Бурк.

— Професоре, — нервово проказав Дуріан, — ви певні, що ця істота мертва?

— Це не істота, а зразок.

— Вибачте, сер. Ви певні, що цей зразок мертвий? Я… Здається, я побачив, як воно ворухнулося.

— Звісно ж, воно ворухнулося. Ви його зрушили.

— Ні, сер. Я до того, що… Воно саме ворухнулося.

— Гм, не думаю, що це можливо. Ритуал, що мав пробудити його життя, було перервано — лише маленька порція крові Валькірії Веремії потрапила до нього.

Дуріан завагався, потім схопився за велетенську руку й допоміг Стентору просунути тіло далі на стіл.

А тоді знову відскочив.

— Так! — голосно промовив він. — Так, ну цього разу я точно відчув, як воно рухається!

— Через нього пройшло чимало енергії, — насупився професор. — Це може бути звичайнийзалишковий спазм. М’язи просто реагують на подразник.

— Це був не спазм, — сказав Дуріан. — Присягаюся.

Бурк поглянув на тіло, перев’язане бинтами. Воно було велетенське, холодне й нерухоме.

— Добре, — проголосив професор. — Скільки тут сікачів?

— Троє.

— Тоді гаразд. Хлопці, йдіть нагору й попросіть сікачів спуститися до нас, скажіть, що в нас можуть виникнути…

Тієї миті Ґротескер випростався й сів, Дуріан із криком відстрибнув, проте Стентор зреагував надто повільно, тож монстр схопив його голову величезною рукою та розчавив її, наче свіже яйце.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія розплющила очі. Що то за скрик? Вона сіла й поглянула в бік коридору. Світло блимало. Було чутно швидкі кроки, наче хтось біжить. А потім нічого. Щось було не так. Зовсім не так.

Вона вибралася з ліжка попри протест усіх кінцівок і біль у руці. Оголені ступні дівчинки торкнулися холодної підлоги. Вона тихо пройшла до невеличкої шафи, вбудованої в стіну, і знайшла там свої шкарпетки разом із черевиками. Швидко взувшись у затемненій кімнаті, вона саме надягала куртку, коли почула крик по допомогу. А потім глухий удар — і крик обірвався.

Валькірія визирнула за двері, поглянула на морг і побачила, як темним коридором крокує силует, схожий на театральну ляльку, якій відтяли половину ниточок. Він рухався конвульсивно, поривчасто й незлагоджено, проте почав набирати вправності, немов призвичаюючись до власного тіла. Створіння ступило під промінь світла.

Ґротескер. Він ожив.

Дівчинка побачила бинти — настільки давні, що могли розсипатися на порох просто в неї перед очима, — як³ тримали його докупи. Вона бачила плоть під цими бинтами, бачила шрами та шви. Його грудну клітку наче зламали й відчинили, тож тепер кожне ребро пробивалося крізь тулуб.

На лівому зап’ястку він мав щось схоже на великий фурункул, а зі зворотного боку виднілася товста крайка плоті. Правиця була велетенська, м’язи утворювали неймовірне плетиво від плеча до кисті. Пальці були товсті, кожний з них прикрашав пазур. Обличчя цілковито ховалося за бинтами, не було навіть прорізів для очей. Тут і там з нього стікала чорна кров.

Чому ніхто не здійняв тривогу? Ґротескер ожив, але тривоги не було. Валькірія позадкувала, схопила стілець та забралася на нього верхи. Клацнула пальцями, але нічого не відбулося. Очі дівчинки зіщулилися. Вона зосередилась, клацнула пальцями знову і продовжила, доки не видобула іскру, потім розпалила її до вогняної кулі та підвела до протипожежної сигналізації.За мить система спрацювала і дзенькіт сигналізації розірвав тишу.

Валькірія поквапилася назад до дверей, коли повз неї пробігли троє сікачів. Вони наблизилися впритул до Ґротескера, і тільки зараз дівчинка зрозуміла, наскільки той великий. Він нависав над найвищим із сікачів. Бійці звикли мати справу з серйозною загрозою, проте ніколи не бачили нічого подібного.

Ґротескер відвів рукою націлену в нього косу й схопив першого сікача за горлянку. Він підняв його високо над головою, тим часом вгативши другого в стіну. Третій сікач п³дн³с косу, а Ґротескер замахнувся на нього тілом його ж колеги. Валькірія почула, як ламаються кістки.

Три секунди. Ґротескер убив трьох сікачів за три секунди.

Валькірія позадкувала вглиб кімнати. Протипожежна система заливала її водою. Вона могла втекти. Переступити через поріг, звернути праворуч, пробігти коридором до Зони Досліджень, а звідти піднятися сходами. Потім вона пройде через екран та вибіжить із кінотеатру ще до того, як Ґротескер її навіть помітить. У будь-якому разі, він занадто повільний, аби спіймати її, навіть якщо побачить. Вона це зможе зробити. То чому не біжить?

Валькірія відступила назад. Вона бачила, як наближається тінь на стіні поза відчиненими дверима. Її ноги тремтіли, а рука досі боліла. Страх звивався й бився в животі. Вона відчула стіну за своєю спиною та притислася до неї. Темрява в кімнаті здавалася недостатньо темною. Він її побачить. Ні, йому не обов’язково її бачити. В нього нема очей.

І тоді стало запізно тікати, бо Ґротескер пройшов через двері. Вода стікала з його масивного тіла. Тепер дівчинка відчувала його запах — тхнуло формаліном і гноєм. Вона затримала дихання й завмерла.

Ґротескер зупинився. Валькірія приготувалася до дії. Якщо він обернеться до неї, то вонакинеться вперед, вдарить у нього усім, чим може, й закидає полум’яними кулями, аби підпалити його бинти. Так, наче цього буде достатньо, аби спинити монстра. Наче цього будедостатньо, аби врятувати себе.

Голова створіння ледь помітно обернулася, проте не в напрямку Валькірії — Ґротескер наче прислухався до чогось поза сигналом тривоги. Раптом їй спало на думку, що він може скористатися своїм радаром, аби відчути її, проте цей радар задовго не діяв, тож був не таким точним, як раніше.

Дівчинка відчула, як її м’язи слабшають, як холод захоплює розум. Жах позбавляв її сил. Думка про те, що вона не зможе ворухнутися, заповзла у її свідомість і розросталася, наче болюча рана. Усе, чого вона навчилася, втрачало своє значення. Навички, сили, магія — на Ґротескера вона зможе вплинути навіть менше за сікачів, яких він щойно вбив. Вона менша за загрозу. Менша за комаху.

Проте Ґротескер ворухнувся. Він зробив крок,потім ще один і невдовзі зник з виду, просуваючись коридором далі. Валькірія відчувала, як сльози змішуються з водою, яка збігала по її обличчі, та блимнула очима, аби прогнати їх. Вона не помре. Не сьогодні.

Відштовхнувшись від стіни, дівчинка силою втримала рівновагу на нестійких ногах. Зачекавши хвильку, пройшла до дверей, ледь чутно хлюпаючи ногами. Діставшись виходу, вона визирнула — і пальці зімкнулися довкола її горлянки. Її затягли до коридору, відірвавши ноги від землі й затуливши рота. Дівчинка намагалася дихати.

Ґротескер підвів голову, ніби досліджуючи її відсутніми очима. Руки Валькірії зчепилися на гігантському зап’ястку потвори, на його пальцях, які вона силувалася розімкнути.

Менша за комаху.

Валькірія копнула істоту, втопивши в неї черевики. Вгатила кулаками по руці. На Ґротескера це не справило жодного враження. Серце шалено стукотіло у вухах дівчинки. Темрява закрадалась у її зір. Вона не могла дихати. Вона мала дихати. Інакше помре.

Дівчинка клацнула пальцями, спромоглася викликати вогонь, а тоді притисла руку до бинтів Ґротескера, що одразу ж узялися полум’ям, а наступної миті погасли. Більше жодних хитрощів. Вона програла.

Аж раптом позаду Ґротескера з’явився якийсь рух — то бігли Черептон і Таніта. Монстру не треба було обертатися. Коли вони опинилися просто за його спиною, він відвів лівицю назад. Черептон прослизнув під нею, а Таніта стрибнула на стелю, змахнула мечем — і Валькірія полетіла додолу. Детектив кинувся до неї, спіймав дівчинку та побіг далі поруч із Танітою.

Ґротескер зацікавився своєю пораненою рукою. Чаклуни спинилися й озирнулися, коли його рана повністю закрилася та зцілилась.

За дверима біля них почулося ворушіння, і до коридору вийшов, накульгуючи, Бурк.

— Тримайтеся за нами, — наказав Черептон.

— Це я й збирався робити, — пробурмотів професор.

Вони відчули, як змінюється повітряний тиск. У Валькірії заклало вуха.

— Що відбувається? — вигукнула вона, перекрикуючи тривогу.

— Його сила повертається, — похмуро сповістив Бурк.

Черептон дістав із піджака револьвер.

— Це — наш єдиний шанс зупинити його, доки він не стане занадто сильним.

Детектив наблизився до Ґротескера, вистреливши шість разів під час руху, і шість маленьких вибухів чорної крові розірвалися на грудях потвори, ледь змусивши її похитнутися. Черептон сховав револьвер, клацнув пальцями й спрямував два довгі потоки полум’я на супротивника,перетворюючи простір між ними на пару. Вогонь влучив у Ґротескера, проте не нашкодив йому.

Черептон штовхнув повітря обома руками — воно взялося дрижаками, і Ґротескер подався назад. Детектив зробив це знову, та цього разу монстру чинив опір. Черептон угатив повітрям втретє, Ґротескер випростав свою величезну правицю, і та відділилася від тіла. Довгі пасма плоті з пазуром на кожному зійшлися довкола скелета. Той скрикнув від болю та відступив, і тоді пасма повернулись, обернувшись одне довкола одного й знов утворивши руку. Ґротескер ударив Черептона, і той відлетів назад.

Таніта зі змоклим волоссям та оголеним мечем кинулася вперед. Ґротескер спробувавсхопити її, проте вона виявилась хуткішою. Дівчина перекотилася й порізала йому ногу, а потім підстрибнула та полоснула руку. Обидві рани одразу ж загоїлись.

Правиця істоти знову відділилася від тіла. Таніта пірнула вниз, відкотилася, потім стрибнула, обернулася в повітрі й стала ногами на стелю. Хоча дівчина і просувалася вперед, Ґротескер тримав дистанцію. Раптом він підвів лівицю.

Бурк вигукнув застереження, проте його голос потонув у протипожежному сигналі. Наріст на лівому зап’ястку Ґротескера, що спочатку здався Валькірії величезним фурункулом, раптом стиснувся й вистрелив жовтою рідиною. Таніті довелося кинутися вбік, аби уникнути нападу, і вона впала на підлогу. Рідина потрапила на стелю й одразу ж проїла її, лишаючи наскрізну діру.

Черептон метнувся на допомогу, а Таніта підвелася на ноги. Навіть попри те, що наріст спорожнів, Ґротескер досі простягав лівицю. Черептон дістався дівчини, але спізнився всього на мить. Тонкий шип вилетів із крайки шкіри під зап’ястком Ґротескера й влучив Таніті у бік. Вона скрикнула від болю, а шип повернувся у свій сховок. Черептон підхопив Таніту в падінні та позадкував.

Ґротескер дивився на свої руки, стискав і розтискав пальці, наче відкриваючи нові можливості щомиті.

Валькірія з Бурком подалися вперед. Таніта знепритомніла. Її вени було видно крізь шкіру —вони набули хворобливого зеленого кольору.

— Її інфіковано, — повідомив Бурк. — Отрута Гелаквін. У неї є десь двадцять хвилин, а потім вона помре.

— Як це вилікувати? — спитав Черептон.

Сигналізація звила востаннє й затихла, а розприскувачі перестали розпиляти воду.

— Я не стрічав цю отруту вже п’ятдесят років, — відповів Проникл. — Тут у мене немає антидоту. Є у Святилищі, якщо ми встигнемо туди.

— Я відволічу Ґротескера, — проказала Валькірія. — Зустрінемося в автівці.

Черептон кинув на неї гострий погляд.

— Що? Ні! Ти береш Таніту…

— Тільки їй не кажи, — перебила його Валькірія, — але вона заважка для того, аби я її несла.

І дівчинка кинулася вперед до того, як Черептон устиг її зупинити.

— Валькіріє! — заволав він.

Її черевики хлюпали по підлозі, поки дівчинка бігла вперед. Ґротескер широко розставив руки, наче вітаючи її. Обійти його збоку було неможливо, а бігати стелею, як Таніта, вона не вміла, тож коли Ґротескер потягнувся за нею, Валькірія впала та прослизнула мокрою підлогою під ногами потвори. Опинившись по інший бік істоти, вона одразу ж підвелася й побігла далі. Озирнувшись, дівчинка побачила, що Ґротескер обертається, йдучи за нею слідом.

«То це спрацювало, — подумала Валькірія. —Інше питання: якого біса мені робити тепер?»

Коли вона повертала за ріг коридору, Черептон вигукнув щось схоже на «знайома річ». Дівчинка бігла далі. Оминувши ліфти, зачинені через протипожежну безпеку, вона попрямувала до запасних сходів. Ґротескер поки що навіть не дістався повороту. Вона вповільнилась, переводячи подих, проте не зводячи очей з рогу. Знайома річ. Що Черептон мав на увазі?

З-за рогу з’явився Ґротескер. Запасні сходи, ті, що поєднувалися з основними поза екраном, розташовувались просто за спиною Валькірії, тож вона приготувалася бігти, якщо клаптевий монстр викине ще якийсь сюрприз.

Аж раптом він зник, наче поглинений порожнечею довкола. Валькірія кліпнула очима. Ще одна здібність гібрида, як той шип, як кислота, як рука, що може відділятися від тіла… Телепортація.

Черептон сказав не «знайома річ», він вигукнув «Зникома ніч». «Зникома ніч» — так називався один із перших бестселерів Ґордона. Там ішлося про те, як створіння на ймення Шибба, що могло з’являтися де завгодно, вчинило дуже брудне, продумане до дрібниць убивство, а потім розчинилось у повітрі та з’явилося за сотню кілометрів звідти. Тепер дівчинка згадала, що Ґордон, Ґордон Луни, розповів їй про часточку Шибби, яку Мстивослав пересадив до Ґротескера.

Валькірії не довелося навіть обертатись, аби зрозуміти, що монстр стоїть у неї за спиною. Вона спробувала бігти, проте послизнулася на мокрій підлозі тієї ж миті, коли правиця істоти спробувала її вхопити. Вона впала вбік, кинула погляд на перев’язану бинтами голову Ґротескера й перекотилася вниз сходами. Після болісної зупинки дівчинка вхопилася за поруччя,підтяглася й підвелася на ноги. Тепер вона перебувала на головних сходах і просувалася ними з небезпечною швидкістю, перестрибуючи через сходинки.

Діставшись першого поверху, Валькірія кинулася до екрана, пройшла крізь нього та зістрибнула зі сцени. Вона побігла до виходу, ударом відчинила двері, і полуденне сонце засліпило її, немов удар кулаком.

— Валькіріє! — заволав Черептон.

«Бентлі» був попереду, двигун уже працював. Барон Мстивослав крокував до них стежкою разом із Санґвіном, Смерком та ватагою інфікованих.

Ґротескер з’явився нізвідки з м’яким «вум». Валькірія ухилилася від нього й кинулася до «бентлі», який уже почав їхати. Дівчинка стрибнула у відчинене вікно, й Бурк ухопив її та затяг усередину, поки Черептон прискорював автівку. Таніта, досі у відключці, лежала на задньому сидінні, а коли Валькірія влаштувалася та озирнулася назад, то побачила, як барон Мстивослав наближається до потвори.

Ґротескер повернув голову, не зводячи свого безокого погляду з автівки.

— Пасок, — нагадав Черептон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Блісс в оточенні сікачів чекав на них біля чорного входу до Святилища. «Бентлі» різко зупинився, й маг відчинив двері та взяв Таніту на руки. Її вени перетворилися на павутиння хворобливо-жовтого кольорупід шкірою, схожою на віск. Дівчина ледь дихала.

— Пропустіть, пропустіть, — бурмотів Проникл, розштовхуючи народ.

Блісс поклав Таніту на землю й передав Буркові три листки, кожен різного кольору. Той міцно зв’язав їх докупи, а потім закрив долонями та заплющив очі. Запалилося світло, настільки яскраве, що майже просвітило руки професора наскрізь. Валькірія могла розгледіти кістки його пальців.

Потім світло згасло. Блісс простягнув чисту трубку, а Бурк трохи відкрив руки. Він обережно дозволив яскравому різнокольоровому пилу — решткам листків — перетекти до трубки. Блісс додав кілька крапель червоної речовини, що запахом нагадувала сірку. Тоді професор узяв цю трубку та струснув її, перемішуючискладники. Маг передав йому шприц, і Бурк наповнив його вмістом трубки.

— Тримайте її, — наказав професор.

Блісс поклав руки на плечі Таніти, Черептон притиснув до землі одну руку, а Валькірія —другу. Сікачі подбали про ноги. Бурк приставив шприц до шиї Таніти, і той зашипів від стиснутого всередині повітря. Професор вприснув сумішу кров дівчини.

Таніта сіпнулась, і Валькірія випустила її руку.Дівчинка встигла знов перехопити її та притиснути до землі, аж раптом їй довелося припасти на коліна, аби втримати руку на місці. Таніта смикалась і корчилась, поки антидот ширився її тілом. Жовті вени наливалися червоним, а м’язи натягувалися й міцнішали.

— Спробуйте простежити, аби вона не проковтнула язика, — наказав Бурк.

І тоді Таніта розм’якла, а її вени зникли з виду. Барва повернулася до її обличчя.

— З нею все буде гаразд? — спитала Валькірія.

Бурк підвів брову.

— Я геній магічної науки чи ні?

— Так, геній.

— Ну тоді, звісно ж, усе з нею буде гаразд, —відповів він. — Хотів би я сказати те саме про своїх лаборантів. Знаєте, наскільки важко знайти собі помічників у наш час? Звісно, ніхто з них не був здатний майже ні до чого, але ж… — він потер руки й похитав головою. — Вони були файними хлопцями. Не заслуговували на таку смерть.

Професор поглянув на Черептона.

— Ви зупините його?

— Зупинимо.

— Гаразд, — Бурк підвівся. — Ходімо всередину.

* * *

Валькірії було зле. Її рука задерев’яніла, а все тіло вкривали синці. Сама того не усвідомлюючи, вона порізала губу та якимось чином підбила око — вірогідно, внаслідок падіння фургона або після подорожі сходами.

Таніта сиділа біля неї й сумувала. Вона завжди впадала в тугу, коли програвала битву. Після сутички з Білим Сікачем торік вона провела більшу частину часу, відведеного на відновлення, сердито дивлячись у вікно.

Антидот нейтралізував вплив отрути Гелаквін, а рану, яку лишив шип, зашили й лікували. За першої ж нагоди Таніта вийшла й нагострила свій меч. Він лежав на столі біля них у чорних піхвах.

Тепер вони були в залі засідань Святилища. Містер Блісс сидів біля дальнього краю стола, а Черептон нерухомо притулився до стіни, схрестивши руки. Відчинилися двері, і до зали ввійшов Ґілд.

— Кого мені звинуватити? — прогримів він. —Скажіть, кого? Ґротескер був у наших руках? Він був у нас, а мені не повідомили?!

— Я беру на себе повну відповідальність, —промовив Черептон.

— Та невже! Було б дуже шляхетно з твого боку, якби я і так не поклав її на тебе! Ти діяву мене за спиною, детективе. Ти вимагав допомоги трьох сікачів, що виконували свої обов’язки та покинули службу. Де зараз ці сікачі?

Черептон завагався.

— Їх убили.

— О, які неймовірні новини, чи не так? — різко проказав Ґілд. — Скажи, чи існує якась частина операції, якої ти не зіпсував?

— Операція ще не скінчилася.

Ґілд вирячив на нього очі.

— Тобі пощастило, що я взагалі пустив вас усередину, детективе. Не знаю, як діяв із таким Ікан Меріторіус, але нова Рада не терпітиме твоєї зухвалої поведінки!

— Ага, Рада однієї людини, — прошепотіла Таніта.

Ґілд різко обернувся до неї.

— Перепрошую? Боюся, не зрозумів з першого разу. Ви не могли б повторити, аби всі це почули?

Таніта поглянула на нього.

— Звісно. Я сказала «Рада однієї людини», відсилаючи до того факту, що Рада не є Радою, поки до її складу не входять усі три члени.

Верховний Маг наїжачився.

— Ваша думка має мало ваги в цій країні, міс Лов. Ви працюєте на Святилище Лондона, тож вас тут узагалі не має бути.

— Узагалі-то, я працюю позаштатно, — відповіла Таніта.

— А я покликав її на допомогу, — докинув Черептон. — Бо, здається, вона нам потрібна. Хіба ви не казали, що ми отримаємо підкріплення?

Обличчя Ґілда почервоніло, проте Блісс устиг відповісти до того, як той знову почав би волати.

— Усі пропозиції міжнародної допомоги були вилучені. Протягом останніх кількох годин відбулися напади на працівників, які були пов’язані з цією справою, майже в усіх Святилищах світу.

— Хитрощі, — промовив Черептон, — аби від-волікти їх усіх. Ми ізольовані.

— Так і є.

— Але хто має достатньо сили, аби влаштувати все це? — спитала Валькірія. — Мстивослав?

— Усе це дуже добре сплановано, — відповів Черептон. — Мстивославу не вистачило б часу.

— Не на цьому зараз треба зосереджуватися, — відрізав Ґілд. — Ми маємо знайти Ґротескера й зупинити його. Це наша перша і єдина справа.

— Місячне затемнення відбудеться сьогодні за десять хвилин до півночі, — повідомив Блісс. — Це лишає нам дев’ять годин до тієї миті, коли Ґротескер набере достатньо сили, аби відчинити портал.

Ґілд поклав долоні на стіл.

— То що ми робитимемо? Будь ласка, скажіть, що не збираєтеся сидіти й просто чекати, допоки щось станеться!

— Ми задіяли всіх медіумів, — сказав Черептон. — Кожний відомий нам екстрасенс і провидець займається пошуками.

— А якщо вони нічого не знайдуть, скелете?

Черептон, який досі притулявся до стіни зі схрещеними руками, нахилив голову й подивився на Ґілда.

— Тоді пропоную дослідити справу.

— Що це має означати? — розлютився Ґілд. —Ми зіткнулися з глобальною катастрофою, що може призвести до кінця світу, а ти балакаєш про дослідження справи?

— Я детектив, — мовив Черептон. — Це моя робота.

— Не надто добре ти з нею пораєшся останнім часом, га?

Черептон випростався, опустивши руки вздовж тулуба.

— Простежмо навспак, — спокійно проказав він. — Невідомій особі або групі осіб вдалося ізолювати нас, коли нам потрібне підкріплення, аби зупинити Ґротескера. Ґротескер постав і ожив, оскільки Мстивослав нарешті отримав необхідний складник, якого йому бракувало. Мстивослав утік із секретної в’язниці, бо туди ввірвався Біллі-Рей Санґвін та визволив його. Біллі-Рей Санґвін знав, де розташована секретна в’язниця, оскільки хтось, хто перебуває при владі, передав йому цю інформацію.

— Ми знову відходимо від теми, — гаркнув Ґілд.

— Хтось, хто перебуває при владі, — правив своєї Черептон, — передав йому цю інформацію, ймовірно — за велику винагороду. Отже, звідси я почав розслідування. Можливо, та людина отримала своє місце при владі тому, що пообіцяла знайти, де секретна в’язниця, й передатицю інформацію одразу після того, як обійме посаду. Ця людина уклала угоду з могутньою особою або особами, які й ізолювали нас відміжнародних спільнот, проте, вірогідно, не знала, кого саме ці таємничі добродійники збираються визволити і, звісно ж, чому.

Ґілд примружився.

— Краще тобі не припускати того, що ти, здається, припускаєш.

Черептон кивком указав на тонку папку, що лежала на столі.

— У цій папці містяться записи зустрічей, які ви проводили з іншими радами по всьому світу відтоді, як вас обрали Верховним Магом. Зустрічей з російським Святилищем у вас було щонайменше вдвічі більше, ніж із будь-якими ще.

— Це офіційні справи Святилища, що аніяк тебе не стосуються, — проказав Ґілд. Вени надулися на його шиї.

— Три з цих зустрічей стосувалися питань безпеки через зростання активності Змієсерда. Тоді вас утаємничили в конфіденційну інформацію, до якої також належало розташування численних секретних в’язниць на території росіян.

Ґілд підійшов упритул до Черептона, і на якусьмить Валькірії здалося, що він його вдарить. Черептон не зрушив з місця.

— Ти звинувачуєш мене у сприянні втечі з в’язниці?

— Як я вже казав, я розслідую. Але якбия збирався звинуватити вас у чомусь, то це швидше стосувалося б державної зради.

— Тебе звільнено, — сказав Ґілд.

Черептон схилив голову набік.

— Ви не можете дозволити собі втратити мене.

— Ще й як можу, — гаркнув Ґілд, крокуючи до дверей.

— Мені треба зайнятися справою, — відповів Черептон, — і я нею займуся. Може, ви й зрадник, Ґілде, але певний, що повернення Безликих ви жадаєте не більше за мене.

Ґілд дістався дверей і обернувся, надувши губи.

— Тоді зроби це, скелете. Зупини Ґротескера. Виконай свою роботу. А коли закінчиш, ніколи більше тут не з’являйся.

Він вийшов, і на певний час у залі запанувала тиша. Потім Черептон кивнув.

— Мені направду здається, що я починаю йому подобатись.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони вийшли зі Святилища й поїхали однією з найвужчих вуличок Дубліна. Черептон припаркував «бентлі», щойно вони дісталися району Темпл-Бар, тож решту шляху подолали пішки. Навіть попри маскувальний одяг детектив традиційно притягував до себе погляди подорожніх, які швендяли сюди-туди серед численних пабів і ресторанів.

Вони перетнули площу, крокуючи повз сотню студентів, які відпочивали на сходинках неподалік. Валькірії подобався Темпл-Бар. Він був повний життя й людей, усюди лунала музика, сміх та балачки. Але якщо їм не вдасться зупинити Ґротескера до ранку, там не лишиться нічого, крім пилу, руїн та криків.

Напарники дісталися крамниці з яскравим муралом на стіні, й Черептон постукав у двері. Десь усередині почулися голоси, й за кілька секунд замок із брязканням відімкнувся. Чоловік, якому на вигляд було десь двадцять років, відчинив двері. Його брови, ніс, вуха, губи і язик були пробиті пірсингом. Він носив старіджинси, футболку з «Thin Lizzy»[6]> та собачий нашийник.

— Привіт, Фінбаре, — привітався Черептон. —Я прийшов, аби забрати належне.

— Черепе? — спитав Фінбар таким тоном, що свідчив: сп’яніння — його природний стан. —То є ти? А що то в тебе за волосся й величезні окуляри, га?

— Це маскування.

— А-а-а. Точно, допетрав. Круто. Тож… Вау, скільки ж часу минуло?

— Від нашої останньої розмови?

— Ага. Вже кілька років як, еге ж?

— Ми бачилися минулого місяця, Фінбаре.

— Гм-м-м? А, точно… Гаразд. А хто це з тобою?

— Мене звати Валькірія Веремія, — представилася Валькірія, потиснувши йому руку. Чоловік носив чимало каблучок.

— Валькірія Веремія, — промовив Фінбар, наче розжовуючи це ім’я. — Класно. Мене звати Фінбар Лихосвіт. Я — старий друг Черепа. Правда ж, Черепе?

— Не зовсім.

Фінбар похитав головою.

— Ну, я б не назвав нас саме друзями. Приятелі, або… або… ні, не колеги, але… Ми знаємо одне одного, як… але ж…

— Доведеться тебе поквапити, — перервав його Черептон. — Я давав тобі невеличку валізу на збереження, і тепер мені треба її забрати.

— Валізу?

— Чорну валізу. Я казав, що маю заховати десь певні ресурси на випадок надзвичайних обставин.

— А ці обставини виникли?

— Боюся, що так.

Очі Фінбара розширилися. Пірсинг виблискував на сонці.

— О чорт. Я ж не помру, правда?

— Сподіваюся, що ні.

— Я теж, Черепе. Я теж. Знаєш, мені ще сті’ки всього тре’ прожити… До речі, я казав, що ми з Шерон одружуємося? Га, нарешті?

— Фінбаре, я не знаю, хто така Шерон, але мені конче необхідна моя валіза.

— Гаразд, гаразд, — кивнув Фінбар. — Подивимося, чи зможу я її знайти. Вона ж має бути десь тут, правда?

— Так, якщо вірити законам теорії ймовірності.

Фінбар поплентався назад, до крамниці, а Валькірія перевела погляд на Черептона.

— Що в тій валізі? — спитала вона.

— Інший револьвер, кілька набоїв, різноманітний дріб’язок, шипаста бомба, стара книжка, якої я досі не читав, колода карт…

— Шипаста бомба?

— М-м-м? А, так.

— Що за шипаста бомба?

— Бомба, всередині якої шипи.

— І ти дав бомбу цьому парубку? Це безпечно?

— Це — бомба, Валькіріє. Звісно ж, це небезпечно. Проте сама валіза дуже безпечна. Він міг використовувати її як журнальний столик, як підставку для ніг чи просто спускати її вниз сходами у вільному падінні щодня роками, і її вміст лишиться неушкодженим. Якщо тільки він її знайде.

Фінбар повернувся до них.

— Я вже наближаюся, Черепе, це точно. Вона не в передпокої, значить, тре’ шукати десь позаду, га? Піду перевірю задню частину крамниці. Не хочете зайти всередину?

— Нам і тут добре, — ввічливо відповіла Валькірія.

— Гаразд, круто. А… Ви певні? Черепе? Там Шерон, друзяко. Чом би тобі не привітатися з моєю майбутньою дружиною?

— Бо ми незнайомі, Фінбаре.

— А, точно. Гаразд.

Фінбар знову зник у крамниці.

Валькірія перевірила годинник на телефоні. Якби вона зараз була вдома й жила звичайним життям, то, певно, обирала б, що вдягти на родинну вечірку. Хоча це не забрало б у неї багато часу. В усьому гардеробі дівчинки була одна-єдина сукня, яку вона носила рідко та з великою неохотою. Зараз токсичні близнючки вже мали почати наводити свій марафет, накладаючи вісімдесят чотири пласти косметики й добираючи колір помади, який надав би їм якнайпаскуднішого вигляду. Валькірія раділа, що замість неї на це родинне свято піде дзеркальна копія.

— Чорт забирай, — раптом проказала вона.

— Що таке?

— Віддзеркалення. Воно досі в багажнику «бентлі».

Черептон схилив голову.

— Овва. Здається, ми про нього забули.

Валькірія заплющила очі.

— Якщо я не піду на вечірку, мати здуріє.

— Дивися з позитивного боку. Якщо настане кінець світу, усе це не матиме значення.

Дівчинка помовчала певний час, доки детектив не кивнув.

— Мабуть, це не найкраще підбадьорення, — визнав він.

Фінбар повернувся до них із чорною валізою в руках.

— Знайшов її, Черепе. А до цього не міг знайти, бо вона лежала на підлозі, а зверху хтось спав. Розумієш, як на подушці. Але з нею все гаразд. Отже, тримай.

Черептон узяв валізку.

— Дякую дуже, Фінбаре.

— Жодних проблем, друзяко. Чуєш… А ця надзвичайна ситуація — там усе серйозно?

— Так.

— Потрібна допомога? Знаєш, я вже давненько не виходив на поле бою — чи взагалі надвір, — проте досі на щось здатний.

— Я навіть не сумніваюся, проте ми впораємось самі.

— Ага, точно. Гаразд. Мабуть, добре, що я недізнаюся, чи здатний на щось досі, еге ж? Не знаю, чи взагалі був колись, але ж… То про що ми теревенили?

— Ми вітали тебе з майбутнім весіллям із Шерон.

— О, дякую, Черепе.

— Певний, ви будете дуже щасливі разом.

— Ага, я теж. Розумієш, я знаю її лише три дні, але іноді треба… просто одружитися… з кимось…

Він збився з думки й набув збентеженого вигляду.

— Мабуть.

— Хай там як, — відповів Черептон, — дякую, що зберіг цю річ для мене. Бережи себе.

— Як скажеш. Чуєш, а хто це з тобою?

Черептон нахилив голову.

— Це Валькірія. Вона тобі вже представилася.

— Та не вона, Черепе. Он той хлоп у чорному.

Валькірія напружилась і ледь стримала бажання озирнутися.

— Де він? — спитав Черептон.

— На тому боці вулиці. Доволі непогано переховується, але ж ти мене знаєш, Черепе. Маю очі, як у тієї тварини з пір’ям… Та як його там… А, сокіл.

— І він спостерігає за нами?

— Ага. Чекай, ні. Не за вами. За нею.

— Який він на вигляд? — спитала Валькірія.

— Чорне волосся, доволі блідий. Жахливий шрам на обличчі. Схожий на вампіра.

— Тобі варто повернутися до будинку, — сказав Черептон. — Зачини двері.

— Зрозумів, кемо сабі[7]. Триматиму хрестапоближче.

— Вампіри не бояться хрестів, Фінбаре.

— Я не збираюся ним хреститися, я ним ударю. Він дійсно важкий. Гадаю, зможу лишити добрячу рану в його голові.

Із цими словами він повернувся до будинку та зачинив двері.

Черептон і Валькірія покрокували назад до «бентлі» крізь Темпл-Бар.

— Смерк досі нас переслідує? — тихо спитала Валькірія.

— Здається, так, — відповів Черептон. — Це прорив, якого ми чекали. Смерк має на тебе зуба. Нам пощастило з цим.

— Дуже пощастило, — сухо погодилася Валькірія. — Дуже пощастило, що вампір хоче мене вбити. То ми заманимо його в пастку?

— Звісно ж. Тільки не тут. Тут він не наважиться наблизитись. Він має повірити, що ти сама.

Валькірія примружила очі.

— Звучить підозріло, так, наче мені доведеться грати роль наживки…

— Тобі доведеться піти на вечірку.

— Ні-ні-ні…

— Ти не можеш бути поряд зі мною, Танітою або будь-яким чаклуном. Смерк не ризикне. Він нападе тільки тоді, коли гадатиме, що ти сама. Так він зможе розтягти час, убиваючи тебе.

— Знаєш, від цього мені не краще.

— Ти підеш на вечірку.

Валькірія понурилася.

— Ми з Танітою чекатимемо неподалік. Тієї миті, коли Смерк вдасться до будь-чого, ми вступимо до справи.

— Але ж моя родина. Мої тітки, дядьки, двоюрідні й троюрідні браття і сестри…

— Ми їх захистимо.

— Що? Ні, я про те, що моя родина дуже, дуже докучлива. Коли вони нап’ються, то починають танцювати, й усе це просто… просто неправильно.

— Ти чудово проведеш час.

— Ненавиджу тебе.

— Я знаю.

⁶ Відомий ірландський рок-гурт 1970-х.

⁷ Фінбар використовує фразу з популярного американського шоу «Самотній рейнджер». Тут «кемо сабі» означає «мій старий друже».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джек Стрибун стояв на даху лікарні Чистоводдя й дивився вниз на істоту, насолоджуючись її красою та дикістю, відчуваючи її чисту силу навіть звідти, де він перебував.

— Цікава, правда ж?

Джек прибрав будь-який натяк на милування зі свого обличчя та обернувся до Санґвіна, що крокував до нього.

— Ти збрехав мені, — мовив він.

Санґвін кивнув.

— Так і є. Як ти нас знайшов?

— Ти сам сказав, де будеш, пам’ятаєш?

— Хіба? Присягаюсь, оцей мій довгий язик… Отже, ти побачив звіра. Що думаєш?

— Усе це стосується Безликих, — сказав Джекі вдарив Санґвіна. Техасець відступив назад і вже був випростався, коли Джек копняком зіштовхнув його з краю будівлі. Він стрибнув, перекинувся в повітрі й приземлився поряд із Санґвіном.

— Ох, — озвався Санґвін, лежачи на спині. Темні окуляри впали з його обличчя, і тепер Джек дивився на дві діри, де мали бути очі.

— Я не люблю, коли мене використовують, —проказав Стрибун.

— Якби я встиг вибачитись, ти все одно зіштовхнув би мене з даху?

— Скоріш за все.

— Я так і думав.

Санґвін випростав ногу і влучив черевиком у коліно Джека. Наступної миті він відкотився й кинувся вперед, притиснувши нападника до стіни та осипаючи ударами. Капелюх Джека впав на землю.

Санґвін змахнув рукою, але Стрибун ухилився. Кулаки Біллі-Рея влучили в стіну, й він заскиглив від болю. Джек відштовхнув суперника, звільняючи собі простір для маневрів, а потім підстрибнув і вдарив ногою. Санґвін розпластався на землі.

— Ти не зможеш мене побити, янкі, — прогарчав Джек.

— Янкі — це північани, — пробурмотів Санґвін, підводячись. — Я — хлоп із Півдня.

Він знову подався вперед. Джек ухилився й перекотився вбік. Санґвін загарчав від розчарування. Стрибун ударив його, потім ще раз поцілив ногою в голову, і знову техасець розлігся на землі.

Джек схилився над ним.

— То де він? Де Мстивослав?

— Просто зараз — не тут, — відповів Санґвін, не намагаючись підвестись.

— Це справа лише вас двох, так? Ти, він і ота штука?

— У нас також є вампіри. Знаєш Смерка?

— Стрічав у Лондоні одного разу. Він не знав, що дахи — це моя територія. Можна сказати, що ми мали невеличку сутичку.

Санґвін усівся і застогнав.

— Хотів би я побачити, як ви приб’єте один одного, проте його також тут немає. Він пішов зводити рахунок із дівчинкою в Гаґарді.

— Ти використав мене, Санґвіне.

Санґвін повільно потягнувся по окуляри, підняв їх та звівся на ноги.

— Ти подолав весь шлях до Ірландії, аби насварити мене, я правильно розумію?

— Я прийшов сюди, аби дізнатися, що ти задумав.

— А тоді що?

— Якщо мені це не сподобається? Зупинити.

Санґвін повернув окуляри собі на носа й розсміявся.

— Бачиш он того звіра? Це ми і задумали. Хочеш його спинити? То вперед, мій огидний друже.

Земля під ногами Санґвіна почала кришитися.

— Повертайся до Лондона, Джеку. Тут ти не зможеш зробити нічого, аби нам завадити. Ми занадто сильні, хлопче. Що такого ти можеш зробити, аби спаплюжити наші плани?

Санґвін вишкірився, занурився в землю та зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія пересвідчилась, що батьки пішли на вечірку і що будинок порожній, а тоді вийшла надвір та помахала рукою. До неї під’їхав «бентлі», з нього вийшов Черептон, і разом вони витягли тіло дзеркальної копії з багажника та пронесли до будинку, а тоді нагору.

Напарники поставили віддзеркалення навпроти люстра та дозволили йому обережно впасти головою вперед. Воно пройшло крізь скло й провалилося до віддзеркаленої кімнати. За мить копія ворухнулася та підвелася. Коли вона обернулася, її обличчя було безтурботне й порожнє. Валькірія намагалася дати відсіч ірраціональному почуттю провини за те, через що вони змусили пройти цю копію. Дівчинц³ здалося, наче та має докірливий погляд. Випроставши руку, вона торкнулася скла — і спогади роєм полетіли в її розум.

Валькірія схопилася за груди й відступила назад.

— О Боже.

Черептон перехопив її.

— Що з тобою?

— Я тільки-но згадала, як це, коли тебе застрелюють.

— І як, прикольно?

— Надзвичайно… Ні.

Вона твердіше стала на ноги. Тепер відображення в дзеркалі мало нормальний вигляд.

— Усе гаразд. Зі мною все добре.

— Тоді я тебе полишу. Тобі доведеться піти до гольф-клубу, на жаль. Але не хвилюйся, ми за тобою спостерігатимемо.

— А що як я піду на вечірку, а Смерк не поведеться на пастку? Тоді ми просто згаємо час.

— Це єдина можливість, яка в нас є, Валькіріє. Ти збираєшся надягати сукню?

— А я точно не можу піти як є?

— Він і без того буде обачним. Ти маєш здаватися абсолютно непідготованою.

— Гаразд, — простогнала вона. — У сукні.

— Не сумніваюся, ти матимеш чарівний вигляд, — мовив Черептон, виходячи з кімнати.

Дівчинка гукнула йому навздогін:

— Якщо на цьому зібранні хтось розпочне караоке, світові доведеться рятувати себе самотужки, гаразд?

Вона почула голос детектива зі сходів:

— Що ж, справедливо.

Валькірія заплющила очі. Спогади її віддзеркалення змішалися з її власними, стаючи одні поряд з другими, як завжди, проте цього разу було щось іще. Якесь почуття. Вона труснула головою. Віддзеркалення не здатне до почуттів. Воно є вмістилищем, річчю, яка поглинає досвід, щоб потім власниця могла його завантажити. У копії ніколи не було почуттів чи емоцій. Валькірія навіть не була певна, чи це справді почуття, емоція. Воно заховалось у глибинах її розуму поза зоною досяжності. Щойно дівчинка намагалася зосередитися, воно вислизало.

Ні, не емоція, але точно щось. Щось, чого вона не може вловити. Чорна пляма в пам’яті. Її віддзеркалення сховало щось від неї.

«Це, — подумала Валькірія, — точно недобрий знак».

* * *

Їх було більше, ніж вона очікувала. Вони сповнили собою бенкетну залу вщерть — люди базікали, сміялися, тиснули одне одному руки та обіймалися. Тітки, дядьки та кузени різного ступеня близькості творили какофонію балаканини, що сунула на Валькірію, наче стіна звуку, і ринула на неї тієї миті, коли дівчинка відчинила двері.

Більшості цих людей вона не знала — ніколи не бачила їх раніше й ніколи не побачить опісля. Це не надто її засмучувало. Вона сумнівалася, що пропустила бодай щось варте уваги.

Дівчинці довелося визнати, що сукня їй личить. Вона чорна та мила, проте в ній Валькірія не могла почуватися зручно. Якщо Смерк дійсно потрапить у пастку і спробує напасти, вона пошкодує, що не вдягла штани та черевики, це вона точно знала.

— Стефані?

Вона обернулася на звук. До неї звертався чоловік сорока років. Його проділ на голові не додавав йому витонченого чи успішного вигляду.

— Ти ж Стефані, так? Донька Дезмонда?

Валькірія натягла усмішку на обличчя.

— Так, — відповіла вона. — Це я.

— О, чудово! — проказав чоловік, узявши їїв обійми, що тривали дві незручні секунди. Потім він відпустив дівчинку й відступив. Цей раптовий порух збив проділ його зачіски. Валькірія подумала, що буде ввічливо не вказувати йому на це.

— Коли я востаннє тебе бачив, ти була комашкою мені по коліно заввишки! Тоді тобі було, мабуть, чотири? Ти була така малесенька! А тепер поглянь! Яка красива! Не можу намилуватися тим, як ти виросла!

— Ага, дев’ять років зробили свою справу.

— Закладаюся, що ти мене не пам’ятаєш, —мовив він, погрожуючи пальцем з якоїсь невідомої причини.

— Ваша правда, — відповіла Валькірія.

— Ну ж бо, вгадай.

— Жодної гадки.

— Ну ж бо, напруж мозок, спробуй угадати!

— Я не знаю, — відповіла вона, промовляючи повільно й наголошуючи на кожному слові на той випадок, якщо він не вловив їхнього значення.

— Дам тобі підказку, — сказав чоловік, абсолютно не зрозумівши її. — Твій дідусь і мій тато були братами.

— Ви — кузен мого батька.

— Так! — вигукнув він, ледь не аплодуючи. — Тепер пам’ятаєш?

Дівчинка поглянула на нього і подумала: дивно, що він, як і більшість присутніх, — прямий нащадок раси надзвичайних магів, Предвічних, проте схожий на людину, яка не може перетнути вулицю без сторонньої допомоги.

— Я маю йти, — промовила вона, вказавши на щось за його лівим плечем. Чоловік обернувся подивитись, а вона обійшла його праворуч.

Валькірія перевірила час на телефоні, сподіваючись, що загін вампірів нападе на неї якомога швидше. Вона зазнавала жорстоких і незвичних тортур, а якщо цей вечір виявиться останнім у її житті, то це просто несправедливо. Вона кивала людям, яких заледве впізнавала, проте йшла геть, щойно в тих з’являлася нагода розповісти, якою маленькою вона колись була.

І тоді токсичні близнючки перекрили їй шлях. Фарбоване біляве волосся Кристал було настільки прямим, що здавалося, ніби по ньому пройшлися праскою; а волосся Керол звисало локонами, наче зграя черв’яків, що намагаються виповзти на волю.

— Так і знали, що ти тут будеш, — промовила Кристал із сильною відразою.

— Родинна частина родинної вечірки нікуди не поділася ж?

— Рада бачити, що ти не витратила багато часу на те, щоби вбратися, — сказала Керол, і обидві близнючки хихикнули.

— То нащо ти взагалі тут? — спитала Кристал. — Здається, в нас скінчилися дядечки-багатії, до яких можна підлизатися до того, як вони вріжуть дуба.

— О, я рада, що ви нарешті про це забули.

Близнючки підступили ближче та щосили намагалися над нею нависнути. Непросте завдання,коли обидві дівчинки на чотири сантиметри нижчі за Валькірію.

— Ти зшахраювала й забрала спадок, який по праву був нашим, — мовила Керол, огидно скрививши губи. — Той будинок, що тобі лишив Ґордон, мав дістатися нам. Твої батьки вже отримали віллу у Франції, і ми мали заволодіти будинком.

— Це було б справедливо, — докинула Кристал. — Але він лишив його тобі. Ти отримала все. Сподіваєшся, ми про це забудемо?

— Подивись на себе, — сказала Керол і тицьнула Валькірії пальцем у плече. — Ну ти ж дитина. Навіщо тобі будинок? А нам по шістнадцять. Уявляєш, що ми могли б робити, якби мали його? Які вечірки влаштовували б? Ти хоч розумієш, якими крутими ми були б?

— Ти бодай знаєш, скільки коштує це місце? Ми могли б його продати й збагатіти!

— Але ж ми його не отримали, правда? Його отримала ти, бо підлизувалась та вдавала ідеальну племінницю, а тепер думаєш, що ти така розумна.

— То ти не розумна, дурне мале дівчисько. Ти нічого не знаєш, нікому не подобаєшся, і… Подивись на себе, ти навіть не така вжей красива!

Валькірія поглянула на них обох.

— Знаєте, — мовила вона, — я намагаюся згадати бодай один випадок, коли ваші гнилі промови мене чіпляли. Намагаюся згадати, коли ваші задирки дійсно влучили в ціль, і знаєте що? Не пам’ятаю жодного випадку.

Керол спробувала зневажливо розсміятися.

— А знаєте чому? Бо мені, чесно, все одно.Я не відчуваю абсолютно нічого до вас двох, ані доброго, ані злого. Для мене ви просто… не тут. Розумієте?

Вони вражено витріщилися на неї, а Валькірія вдавано всміхнулася.

— Гарного вам вечора.

І залишила їх.

Вона просувалася натовпом, наскільки могла, протискаючись між столами й уникаючи товкотнечі, коли можливо. Побачивши матір, дівчинка спромоглася дістатися до неї, не потрапивши в чиїсь обійми.

— Стеф! — мовила мати, яскраво усміхаючись. — Ти тут! Нарешті! Як минула ночівля?

— Добре, — збрехала Валькірія. — Ми з Ганною довго балакали. Знаєш, оці розмови про хлопців та всілякі різні штуки…

Вона затнулася, раптом усвідомивши, що не знає, про що зазвичай говорять дівчата її віку.

— І ти надягла сукню, — помітила мати. — Ти чарівна.

— Чарівність не допоможе мені, якщо тут раптом трапиться заколот.

Мати поглянула на неї.

— Іноді ти така дивна. То коли ти сюди прийшла?

— Кілька хвилин тому. А де тато?

— О, десь неподалік. Сама знаєш натуру Едглеїв. Щойно з’являється привід розповісти про себе, вони хапаються за нього обома руками. Як тобі тут, весело?

Валькірія стенула плечима.

— А, ну нормально. Багато кого не знаю. А ти? Добре проводиш час?

Мати розсміялась і нахилилася ближче.

— Витягни мене звідси, — проказала вона з блискучою усмішкою.

Валькірія блимнула очима.

— Прошу?

Мати кивнула так, наче активно з чимось погоджувалась.

— Я не витримаю тут більш ніж хвилину. Ось-ось вибухну.

— Ти хочеш піти?

Мати помахала комусь рукою й подивилася на Валькірію з тією ж яскравою усмішкою.

— Понад усе на світі. Бачиш ту жіночку отам?

— З головою дивної форми?

— Вона розповідає про своїх собак. Усю ніч. У неї їх три. Усі маленькі. Що за мода на малих собак? Чим не влаштовують великі? Я от люблю великих псів.

— Ми заведемо собаку?

— Що? Ні. Я до того, що нам треба перепросити й піти раніше.

А якщо Смерк зі своїми інфікованими посіпаками чигає надворі? Ще чого.

— Ми тут заради тата, — мовила Валькірія. — Нам доведеться лишитись, аби підтримати його. Він би лишився заради твоєї родинної вечірки.

— Мабуть…

— Лише один вечір, мамо. Після цього тобі більше ніколи не доведеться їх бачити.

— А я думала, що ти першою кинешся до дверей.

Валькірія стенула плечима.

— Не знаю. Іноді мені здається, що я проводжу з вами недостатньо часу.

Мати поглянула на неї, і її тон пом’якшав.

— Ти просто ростеш. Тобто так, було б неймовірно, якби ми могли проводити час разом, як раніше, проте тобі потрібний особистий простір. Я це розумію, люба. Чесно.

— Сумуєш за тим, як було раніше?

— Збрешу, якщо скажу, що ні. Але я беру, що можу. Ти багато часу проводиш у своїй кімнаті, і це, знаєш… нормально. Іноді ти якась відсторонена, але це також нормально.

Валькірія не могла дивитися їй в очі.

— Я не хотіла відсторонюватись, — мовила вона.

Мати пригорнула її рукою за плечі.

— Я знаю, що не хотіла. І ти ж не завжди така. Зараз здається, наче нічого не змінилося. Ти — та сама добра Стеф.

— Але іншим разом… Я не така, правильно?

— Можливо, але я все одно тебе люблю, хай там що. Ми з татом просто вдячні за те, що ти тримаєшся в безпеці. Інші діти твого віку постійно потрапляють у халепи, шкодять собі, займаються бозна-чим. Принаймні ми знаємо, де ти.

— У своїй кімнаті, — відповіла Валькірія, намагаючись вичавити з себе усмішку. Вона подумала про віддзеркалення, яке сидить на дивані, коли тато розповідає поганий жарт, або стоїть на кухні, поки мати жаліється на те, як зле склався день. Від цього вона відчула себе зіпсованою та поламаною всередині, тож спинила подібні думки.

Зрештою, цього вечора в неї є інші справи, про які варто подбати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Порцеляна швидко пройшла підземною зупинкою з охороною обабіч. То було тихе й просторе місце, де голосно ширилася луна від кроків. Один з її охоронців, чоловік на ймення Сев, раптом зупинився й озирнувся туди, звідки вони прийшли. Його очі звузились.

— Щось не так.

Його напарниця, маленька жіночка на ім’я Зефір, витягла пістолет із піджака.

— Міс Журба, — м’яко проказала вона, — будь ласка, тримайтеся позаду мене.

Порцеляна зробила, як наказали. Охоронці навели пістолети на начебто порожню ділянку стоянки. Наскільки бачила Порцеляна, там не було геть нічого, що могло становити небезпеку, — саме тому вона й винайняла охоронців. Вони вправні. Вони найкращі.

Барон Мстивослав ступив на світло. Здавалося, обладунок — частина його тіла. Маленькі хвости тіней танцювали на швах, наче досі призвичаювались до нового власника. На Мстивославові не було шолома, а на губах барона грала холодна посмішка. Шабля звисала з його пояса.

Сев і Зефір зреагували, наче єдине ціле. За роки, проведені у спільних битвах, вони відточили свої вміння, а коли ці двоє працювали разом, ніхто не міг встояти на їхньому шляху.

До цього вечора.

Зефір почала стріляти, проте перед нею постала тінь. Вона вдарила жінку в груди, і та відлетіла спиною вперед. Удар вибив з неї дихання. Сева зачепило рикошетом, темрява розітнула його наскрізь. Чоловік закляк, а потім упав. Він помер ще до того, як його тіло торкнулося землі.

Мстивослав поглянув на Порцеляну.

— Я ж казав, що повернуся по тебе. Але перед тим, як мені доведеться завдати тобі болю, скажи… Чи не передумала ти щодо своєї позиції?

Плечі Порцеляни випросталися, з голосу зникла напруга, а сама жінка раптом повернула собі звичну самовпевненість.

— Ти про те, чи не вирішила я повернутися до отари? — спитала вона. — На жаль, ні. Мої причини складні й різноманітні, проте всі їх можна звести до доволі простого твердження.Я усвідомила, що ви всі божевільні й надзвичайно докучливі. Особисто ти мене дратував.

— Ти хоробра жінка, якщо дражниш мене.

— Я не дражню тебе, любий. Мені просто остогидла ця розмова.

За наказом Мстивослава тіні кинулися вперед, але Порцеляна вислизнула від них, і тіні пролетіли повз неї та врізалися в автівку позаду.

Сміх жінки нагадував щебетання пташки.

— Ось тобі порада: здавайся. Знімай свій сміховинний обладунок, позбав Ґротескера страждань, а сам повернися до затишної камери у в’язниці, яку вже підготували для тебе.

— Я розчарований у тобі, Порцеляно. Безликі ось-ось повернуться, і ти могла бути на їхньому боці.

Зефір простягла руку, і пістолет влетів у її долоню. Жінка вистрелила, поціливши в голову. Тіні перетворилися на хмару, що огорнула обличчя Мстивослава та поглинала кулі, випльовуючи їх назад. Коли пістолет розстріляв усі патрони, тіні розійшлись.

— Будь ласка, — промовив Мстивослав, —скажи, що приготувала для мене щось іще.

Зефір підстрибнула, клацнувши пальцями — і вогняна куля промчала між ними, проте хвиля темряви знов піднялася й поглинула її. Мстивослав подав знак, і хвиля врізалася в жінку, що захиталася від удару. Вона спробувала штовхнути повітря, проте тінь зімкнулася довкола її зап’ястка та підняла у повітря. Охоронниця врізалась у сусідню автівку, волею тіні влеті-ла в опорний стовп, а потім важко впала на землю.

Мстивослав обернувся до Порцеляни, оскільки Зефір надокучала йому не більше за муху.

— Пам’ятаєш історії, які ми чули ще дітьми, про те, що темні боги роблять із тими, хто відвернувся від них? Для тебе всі ці історії перетворяться на реальність, зраднице. Ти будеш моїм подарунком для них. Ти отримаєш честь бути першою, чиє життя вони поглинуть.

Порцеляна вивільнила руки з піджака — той упав на землю. Вона видихнула, і знаки найтемнішого з усіх відтінків чорного кольору почали проступати на її шкірі. Вони розповзалися по оголених руках, по плечах і шиї, збігали вниз тулубом, вилися під одягом. Візерунки прорізалися в неї на обличчі, перекручуючись та перетворюючись на символи. Порцеляна кинула на Мстивослава погляд своїх блакитних очей, коли все її тіло вкрили ці чарівні татуювання, й усміхнулася. Барон усміхнувся у відповідь.

Порцеляна схрестила руки й натиснула на однакові символи на трицепсах. Знаки засяяли, коли вона простягла руки, — і блакитне світло запульсувало, понеслося на Мстивослава, що поглинув його своїм тіньовим щитом. Щит набрав гострої форми й подався вперед по землі, наче плавник акули. Порцеляна сплела пальці та штовхнула обома долонями. Символи на долонях змішалися й обернулися на промінь сліпучого світла, що розітнув плавник та розкидав шматки тіні в різні боки.

Мстивослав випустив темряву з кінчиків своїх пальців та огорнув нею автівку, а тоді відступив, випнув руки та здійняв машину в повітря. Порцеляна кинулася вбік. Автівка пролетіла повз на відстані кількох сантиметрів.

Жінка подалася вперед, користуючись символами на своєму тілі, аби здійснювати напад за нападом, але Мстивослав відбивав їх усі. Він двічі відправляв підступний тіньовий вусик, аби збити її з ніг, і щоразу, коли чаклунка падала, барон реготав. Діставшись достатньо близько, Мстивослав зібрав темряву у великий шматок та поцілив ним у щелепу Порцеляни. Барон вишкірився. Він знову скористався тінями, аби вдарити суперницю, і знову вона ледь устояла. Обладунок рухався, змінюючись відповідно до потреб і намірів Мстивослава.

Волосся Порцеляни перетворилося на суцільний безлад. Макіяж змішався з кров’ю та брудом, а одяг порвався й укрився кіптявою. Мстивослав схопив чаклунку та пожбурив у стовп обличчям уперед. Жінка вдарилася в нього та обернулася в повітрі, боляче приземлившись на підлогу.

Мстивослав підійшов до Порцеляни, всівся навпочіпки та торкнувся її пальцем. Її очі розплющилися саме вчасно, аби побачити, як Зефір підводиться за спиною барона. З того, як вона трималася за свій бік, Порцеляна зрозуміла, що в її охоронниці зламано ребра. Проте та досі не здавалася. Порцеляна визнала її впертість, хай і відчайдушну.

Зефір націлилася на Мстивослава та стрибнула, але тіні загострилися й простромили її тіло з усіх боків просто в повітрі.

Жінка раптом зупинилася, тримаючись над підлогою на уламках темряви, що брали початок в обладунку барона. Порцеляна бачила, як охоронниця намагається вдихнути повітря, проте її легені були розпанахані та пробиті наскрізь. Зефір задихалася власною кров’ю.

— Нічого складного, — повільно проказав Мстивослав. — Нічого складного взагалі.

Темрява судомно здригнулась, і тіло Зефір розлетілося на шматки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

На танцювальному майданчику гладкий чоловік з веселим завзяттям кидав свою дружину в різні боки, вертівся й крутився, отримуючи від цього задоволення. Сама ж дружина весь час мала наляканий вигляд. Коли їй нарешті вдалося визволитись, вона плеснула його по руці та спробувала піти, але запаморочення виявилося сильнішим, тож її кинуло вбік, де жінка натрапила на іншого танцюриста. Це запустило ефект доміно у вповільненій зйомці з додатковим пронизливим лементом.

Принаймні щось веселе для Валькірії.

У гучному безладді, цілковито спотвореному відзвуком мікрофона, гурт оголосив, що збирається зіграти повільнішу музику. Музичний колектив складався з двох джентльменів у чорних штанах та яскравих блакитних піджаках. Один із них грав на саксофоні — виходило не дуже, — а другий носив темні окуляри, співав та грав на клавішних — ніщо з переліченого йому не надто вдавалося. Тобто він і співав, і грав не вельми гарно. Темні окуляри чоловік носив настільки вміло, наскільки це може робитилюдина, яка вирішила надіти сонцезахисні окуляри вночі. Проте здавалося, ніби ніщо зі згаданого не хвилює п’яних людей у кімнаті, ладних танцювати під що завгодно, поки, на їхню думку, можна розрізнити мелодію.

У залі були двері, що вели до іншої кімнати, де, ймовірно, зберігалися столи й стільці між вечірками. Там було темно, але Валькірія не ввімкнула світло. Дівчинка поклала свою куртку на стіл, витягла з кишені довгу коробочку. Вона поклала її біля куртки й відкрила.Валькірія попросила Черептона зупинитися біля будинку Ґордона, коли вони їхали додому. Дівчинка сказала, що має дещо забрати, а детектив не розпитував, що саме, і це порадувало Валькірію. Камінець Луни засвітився і проявив Ґордона Луни.

— Ми вже тут? — захоплено прошепотів він.

— Обережніше, — попередила Валькірія. —Якщо хтось тебе побачить…

— Знаю, знаю, — відповів Ґордон Луни, рухаючись до дверей. Він визирнув назовні. — Тільки поглянь на всіх них. Я вже стільки років не бачив цих людей. Половину з них навіть не знаю.

Дівчинка стала поруч із ним. Ґордон Луни вказав кудись.

— Це твоя мати. Боже, вона чарівна. Скажеш їй про це?

— Звісно.

— А ось Ферґус. А он твій тато. Овва, і Берил. Що вона робить? У неї все обличчя перекосилось. Це що, серцевий напад?

— По-моєму, вона так усміхається.

Ґордон Луни сумно похитав головою.

— Вигляд у неї не дуже. Святий Боже, звідкілялунає ця музика?

Він трохи посунувся, аби побачити сцену та двох ідіотів у блакитному.

— Знаєш, це просто… жахливо. І люди під це танцюють? Кошмар. Я б краще помер, ніж танцював під таке.

Ґордон зробив паузу, обдумав сказане й осміх-нувся.

Валькірія підійшла до вікна і визирнула, проте надворі було надто темно, аби щось розгледіти.

— Лячно? — спитав Ґордон Луни. Його голос трохи пом’якшав.

Дівчинка стенула плечима.

— Не люблю бути наживкою для вампіра.

— Це страшенно дивно, — мовив він, усміхнувшись. — Знаєш, якби ти передумала, Черептон зрозумів би. Нема нічого ганебного у страху.

Валькірія кивнула, але не відповіла.

— Я ж його знаю, — продовжив Ґордон Луни. — Він не хоче дивитися, як тобі завдають шкоди, а я точно не хочу бачити, як хтось робить тобі зле. Стефані, чи Валькіріє, чи як до тебе звертатися. Ти досі моя люба племінниця, а я — твій мудрий дядько.

Вона всміхнулася.

— А ти мудрий?

Той зробив вигляд, наче образився.

— І це мені каже дівча, яке погодилося бути наживкою для вампіра.

— Крапка.

Валькірія побачила якийсь рух поза дверима. Хтось ішов до них. Дівчинка зробила знак Ґордону Луни, і той, роззирнувшись у пошуках сховку, стрілою кинувся за двері.

До кімнати незграбно ввалилися Керол і Кристал, штовхнувши двері так, що вони вмить пролетіли до стіни, пройшовши крізь Ґордона Луни. Тепер він опинився на відкритому просторі із заплющеними очима. Якби Керол і Кристал роздивилися навкруги, то побачили б, що їхній мертвий дядько стоїть просто за ними.

— Овва, — мовила Керол, дивлячись на Валькірію. — Це ти.

— Так, — холодно погодилася дівчинка. — Я.

— Тусуєшся з усіма своїми друзями, еге ж? — проказала Кристал, і близнючки зареготіли.

За їхніми спинами Ґордон Луни розплющив одне око, усвідомив, що більше не прихований за дверима, і знову запанікував.

— Просто відпочиваю від усіх, — відповіла Валькірія. — А вас що сюди принесло?

Ґордон Луни став навкарачки й заповз під стіл, пройшовши довгу скатертину наскрізь, та не зворухнувши її.

Керол нагородила Валькірію поглядом з-під опущених повік, що, мабуть, мало означати зневагу.

— Ми шукаємо місце для перекуру, — мовила вона, витягаючи сигарету з жахливо блискучої сумочки.

— Ти куриш? — спитала Кристал.

— Ні, — відповіла Валькірія. — Ніколи не бачила в цьому сенсу.

— Ну звісно, — пробурмотіла Керол, а Кристал демонстративно намагалася не розсміятись. —Тоді підемо кудись іще. А, і краще тобі не закладати нас, ясно? Тримай рота на замку.

— Гаразд.

Близнючки переможно подивились одна на одну та вийшли з кімнати, не зронивши ні слова.

Ґордон Луни підвівся, простромивши собою стіл, і вийшов звідти.

— Ох ці близнючки. Ніколи не забуду того дня, коли вони народились… — а потім додав із ширшою усмішкою: — …хоч як намагаюся це зробити…

Він помітив, що Валькірія знову стурбовано визирає у вікно.

— Знаєш, страх — це добре, — м’яко проказав він.

— Але відчувати його — не дуже.

— Проте завдяки йому ти лишаєшся живою. Зрештою, хоробрість — це не відсутність страху. Хоробрість — то розуміння й підкорення страху.

Дівчинка усміхнулася.

— Здається, щось таке я читала на коробці з пластівцями.

Ґордон Луни кивнув.

— Звичайно. Звідти я й беру всю свою мудрість.

Валькірія відійшла від вікна та визирнула у двері на своїх родичів, які сміялися, базікали, пили й танцювали.

— Мені дійсно страшно, — визнала вона. — Страшно, що мене покалічать, страшно, що вб’ють. Проте найбільше я боюся підвести батьків. Інших дітей мого віку не радують їхні батьки, я це бачу. Але я люблю своїх, бо вони добрі люди. Якщо я провалю завдання, якщо не зможу спинити Мстивослава і Ґротескера, мої батьки… —  тут її голос несподівано зламався, — помруть.

Образ її дядька поглянув на неї, проте нічого не сказав.

— Я не можу дозволити цьому статися.

Ґордон Луни подивився в очі своєї небіжки, й вона прочитала в його погляді все, що треба, тому не довелося нічого казати. Він просто кивнув і прошепотів:

— Ну, тоді гаразд.

Він озирнувся на вечірку, і широка усмішка повернулася до нього. Ґордон кивнув.

— На жаль, настав час повернути мене до коробки. Ти маєш дещо зробити, правда ж?

— Правда.

Вона підняла камінець і поклала його в коробочку.

— Дякую тобі за це, — мовив Ґордон Луни. — Було приємно знов опинитись у родинному колі. Це нагадало мені про те, чомуя зовсім за ними не сумую.

Валькірія розсміялася та закрила коробочку.

— Бережи себе, — проказав образ і зник.

Дівчинка вийшла з кімнати-сховку й побачила, що тато розмовляє з Ферґусом та ще якимось чоловіком. Мати сиділа за столом, удаючи сонну. Берил стояла на самоті, роззираючись, наче перелякана чапля. Потім вона відстежила людину, з якою ще не пліткувала, і кинулася до неї з тривожним ентузіазмом. Керол і Кристал зайшли до зали з іншої кімнати. Керол здавалася трохи зеленкуватою, а Кристал почервоніла від кашлю.

Валькірія пройшла через скляні двері до невеличкого балкона, відчула дотик свіжого повітря та визирнула на темне поле для гольфу. За ним простягалися дюни, пляж та море. Поклавши руки на балконне поруччя, Валькірія зробила глибокий, заспокійливий вдих.

На темному полі щось ворухнулося. Дівчинка кліпнула очима. Якусь мить вона дивилася на особу, що бігла вперед, переховуючись, але за секунду там уже нікого не виявилося. Якби то був якийсь інший вечір, вонаподумала б, що уява грає з нею в дивні ігри. Проте це був не якийсь інший вечір.

Вампір наближався.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Таніта сіла у «бентлі», намагаючись не метушитися. Її тіло не звикло просто сидіти й нічого не робити. Черептон біля неї мав вигляд взірця нерухомості та нескінченного спокою. Дівчина спробувала розслабитися, проте ледь не щомиті викид адреналіну проймав її тіло, а права нога безконтрольно сіпалася. Це було дуже неприємно.

Автівку припаркували на невеликому скельному майданчику, звідки відкривався краєвид на галявину з лунками. Вони бачили будинок гольф-клубу, проте були задалеко, аби Смерк зміг розгледіти їхнє авто. Щойно щось підозріле впаде їм в очі, «бентлі» швидко промчить вузьким шляхом, і їм вдасться перехопити вампіра ще до того, як той наблизиться до вечірки. То був добрий план.

Місяць стояв уповні і яскраво світив з небес. Таніта поглянула на годинник. Місячне затемнення — за три години. Достатньо часу, аби отримати потрібне та зробити належне. Мабуть.

Щось влучило в «бентлі», й автівка здригнулася. Таніта схопила меч і вискочила надвір. Черептон також вийшов, тримаючи в руці револьвер. У срібному місячному світлі стояв літній чоловік і дивився на них. Таніта ніколи не бачила його раніше. Не схожий на одного з інфікованих. Дівчина почала розслаблятися.

— Ти збрехав мені, — сказав старий.

— Ти хотів побачити, як помирає дівчинка, — відповів Черептон. — Отримав, що хотів.

Він не ховав револьвера. Тепер Таніта розуміла, хто це. Вона міцніше стиснула меч.

В очах Страдника проступила лють.

— То був обман. Я знав, що щось не так, але провів стільки часу в підвалі, що не зміг помітити. Дзеркальна копія, еге ж? Ти щось зробив із дзеркальною копією, аби надурити мене. Ти шахрай.

— У нас немає часу на це. Цієї ночі багато треба зробити.

— О так, — із посмішкою сказав Страдник. — Багато.

Він роззявив рота — і струмінь чорноти вдарив Черептона й відкинув. Таніта спробувала відступити, але чоловік обернувся до неї, і потік темряви влучив у дівчину з такою силою, що збив її з ніг. Вона перекотилася по землі, закривши рота й очі. Чаклунка почула, як чорна невідома речовина розбризкалася на землі біля неї. Чорнильна смердюча субстанція була густою, тож коли Таніта змахнула її з себе, вона розлетілася товстими шматками.

Дівчина розплющила очі й побачила, як Страдник витирає рот і усміхається. Вона відкинула ще один шматок чорної речовини та пожбурилайого вниз, де він потрапив до калюжі, утвореної рештою субстанції. Аж раптом калюжа почала рухатися. Сама собою. Зібравшись докупи, вона згустішала та відростила собі ноги.

Багато ніг.

— Чорт, — прошепотіла Таніта, коли чорна речовина перетворилася на павуків, що цокали щелепами.

Черептон клацнув пальцями і пожбурив дві вогняні кулі в озеро вугільно-чорної темряви, яке заповнювало землю перед ними.

Таніта витягнула меч із піхов, шматуючи павуків, що стрибали на неї. Лезо проходило крізь їхні тверді тільця, і темно-зелена кров плямувалаїї туніку. Вона відчула щось на нозі та вгатила по ньому, але тієї ж миті інший павук стрибнув їй на плече. Таніта влучила в нього руків’ям меча й відійшла назад. Задкуючи, дівчина наступила на двох павуків, розчавила їх і послизнулася. Земля пішла в неї з-під ніг: дівчина впала, врізалась у щось тверде й перечепилася через нього, а потім полетіла вниз зі скелі.

Таніта перекотилася по густій траві, провалилася нижче і раптом усвідомила, що опинилася на полі для гольфу. Кілька павуків були тут — підвівши погляд, дівчина побачила, як вони стрибають на неї. Вона знову впала на землю, змахнула зап’ястком, і місячне сяйво зблиснуло на лезі меча. Один із павуків пронизливо запищав. Таніта задоволено пирхнула.

Піднявши погляд до обриву, де стояв «бентлі», вона побачила цілу хвилю темряви, чорнішої від ночі, що збиралася довкола та спускаласядо неї. Сотні павучих ніжок клацали по камінню та землі.

— Зрозуміло, — мовив Черептон неподалік від правого плеча Таніти. Вона навіть не почула, коли він опинився тут.

Детектив ступив уперед і підвів руки, наче гостинно приймав хвилю восьминогих убивць. Таніта бачила, як його пальці ледь помітно звилися, коли він схопив невидиму річ, а тоді надзвичайно повільно описав руками коло за годинниковою стрілкою. Густа трава прилягла до землі від несподіваного пориву вітру.

І тоді Черептон стиснув пальці та вдарив руками, що виводили широкі кола одна над одною, й павуки злетіли в повітря високо над землею. Вони обертались у вихорі, все глибше й глибше занурюючись усередину.

Меч Таніти розібрався з кількома особинами, що оминули пастку, а потім чаклунка відступила і просто чудувалася з дій Черептона. Його руки рухалися все швидше, кола ставали дедалі вужчими, а вихор звужувався, перетворюючись на суцільну щільну купу чорних тіл. Тоді Черептон скосив руки — і вихор зіткнувся сам із собою, а ніч розірвав жахливий хрускіт. Зелена кров, густа й важка, бризнула в тепле повітря.

Черептон опустив руки, й спотворені тільця павуків попадали на поле для гольфу.

— Ми маємо дістатися до Валькірії, — промовив він, обернувшись до гольф-клубу. Таніта пішла була за ним слідом, але спинилася, коли зупинився сам детектив.

Страдник стояв між ними і будинком. Чорнильна субстанція залила його очі й стікала на щоки, немов сльози. Вона затекла йому до носа, вух та через рот, розлилася шкірою, пробралася крізь волосся й бороду, вкриваючи одяг та просуваючись далі. Його руки смикнулися, пальці й долоні почали перетворюватися на пазури, черевики розвалилися, коли розрослися ноги, а потім темрява повністю вкрила його. Страдник вигнув спину та здійняв руки — і дві пари величезних павучих ніг вирвалися з його тулуба, гнучко торкнувшись землі. Його кінцівки досі виростали, а тіло здійнялося над полем, коли на лобі чарівника розплющилось і блимнуло третє око.

Він перестав зростати. Усі вісім ніг створіння затріскотіли, а паща була так широко роззявлена, що виднілися зуби. Павук-Страдник поглянув на них згори донизу і клацнув щелепами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія залишила вечірку та спустилася вниз, пройшла повз кабінет із трофеями й Стіну слави гольфу, а коли наблизилася до дверей, то побачила, що надворі хтось стоїть. Двері були скляні, з ручками з неіржавкої сталі. Фари автівки, припаркованої надворі, мали світити, проте наразі ховались у темряві. Напевне, світло перегоріло.

Людина не рухалася. Дівчинка бачила лише обриси фігури.

Валькірія сповільнилась. Вона відчувала на собі погляд незнайомця. Що ближче підходила, то більше могла розгледіти. Разом з ним у темряві стояли й інші. Дівчинка зупинилася та поглянула на чоловіка крізь скло.

Той сіпнув ручку дверей та струснув нею, проте замок не піддався. У такий час уночі його контролювала спеціальна кнопка, розташована всередині. Щоб потрапити до будинку, потрібно було зробити виклик через інтерком і дочекатися, доки хтось із працівників клубу спуститься донизу та відчинить двері. Смерк приклав обличчя до скляних дверей і поглянув на дівчинку. Вона доволі чітко побачила його шрам.

Валькірія почула, як деінде на першому поверсі ламається вікно, й кинулася назад сходами, долаючи три сходинки за раз. Вона помчала до кімнати-складу, долаючи потоки музики та іншого шуму. Дівчинка роззирнулася в пошуках бодай якогось сховку, проте не знайшла нічого. Замка на дверях не було. Вона може забарикадувати їх, проте чи надовго цього вистачить? І що їй казати всім усередині? Що казати батькам? І куди, чорт забирай, подівся Черептон?

Мало ³снувати якесь рішення. Валькірії треба було вберегти людей від ушкоджень і попередити про небезпеку. Вона єдиним порухом відчинила двері.

Світло вимкнулось, а інфіковані дерлися сходами. Вони прагнули її. Вони проігнорують усіх інших, якщо гадатимуть, що зможуть її спіймати.

Валькірія вислизнула назовні, пересвідчившись, що зачинила за собою двері. Люди на сходах побачили її, і тоді вона кинулася вгору, прямуючи до горішнього поверху. Дівчинка чула швидкі кроки за спиною, а коли дісталася потрібного поверху, то швидко озирнулася, підживлюючи власну витримку.

Адреналін сповнював її кров. Щось ворухнулося в повітрі, й Валькірія відчула когось просто над собою. Вона ухилилася й розвернулась, її правиця описала широку дугу та врізалась у спину інфікованого, що перечепився через ногу дівчинки. Інший схопив її, проте Валькірія ударом відбила його руки від себе, а потім угатилаліктем йому в груди. Нападник завалився на спину. Інші переступили через нього та загарчали.

Веремія промчала коридором і влетіла до темної кімнати, ледь не перечепившись через стілець. У темряві біля дальньої стіни виднілося патіо, і дівчинка кинулася до нього з інфікованими на хвості. Вона відчинила балконні двері, розбіглася та перестрибнула через поруччя.

Порив вітру засвистів у неї у вухах.

Просто під нею група інфікованих стояла поза скляними дверима, чекаючи, поки їхні товариші відчинять їх. Вони здивовано підвели погляд догори та побачили, як дівчинка перелітає над ними.

А тоді бетонована дорога почала наближатися до неї, і Валькірія задіяла обидві руки, намагаючись скерувати повітря. Вона щосили спробувала пом’якшити падіння, проте то був не спуск із вікна її кімнати — висота набагато більша, а падала дівчинка під кутом, ще й не взявши до уваги абсолютну швидкість…

Валькірія приземлилась і скрикнула від болю. Дівчинка перекотилася, влучивши ліктями й колінами у бетон. Вона вдарилася стегном, її шкіра вкрилася порізами та кров’ю. Краще було все ж одягти штани.

Світ угамував свій шалений рух, і тоді Валькірія розплющила очі. Інфіковані стояли й дивилися на неї, а Смерк крокував уперед поміж ними, звузивши очі й скрививши губи від ненависті. Дівчинка підвелася на ноги та побігла.

Валькірії було зле. Вона відчувала кров на ногах та руках, проте не зважала на біль. Озирнувшись, дівчинка побачила, як за нею женеться юрба інфікованих.

Вона пробігла крізь браму клубу та обрала ліву доріжку, втративши черевичок на ходу й проклинаючи себе за те, що не взула кросівки. Шлях був вузький і темний, з одного боку від нього стелилися поля, з іншого — ряд темних садів. Валькірія дісталася перехрестя. З одного боку вона бачила фари, тож обернулася та побігла в іншому напрямку, відводячи інфікованих від раптових подорожніх. Вона кинулася на узбіччя дороги, оббігаючи ззаду «Палац Піци» та магазин відеотехніки. Коли Валькірія почула голоси попереду себе за найближчим рогом, то усвідомила свою помилку. У пабі був чорний вихід, яким користувалися курці.

Дівчинка різко змінила напрямок, метнувшись праворуч, пробігла до садової стіни й перестрибнула через неї. Вона переховувалася, як могла, тож на якусь мить їй здалося, наче вона зуміла настільки легко позбутись інфікованих. А тоді Смерк приземлився на неї з повітря й Валькірія скрикнула. Вампір штовхнув дівчинку так, що вона відкотилася.

— Більше я не підкорятимусь жодним правилам, — мовив він.

Валькірія подивилася на нього й помітила, що його трусить. Вампір дістав шприц із куртки й навмисно впустив на землю.

— Жодних правил. Жодної вакцини. Цього разу ніщо не зупинить мене від того, аби розірвати тебе на дрібні шматки.

Він загарчав, коли його охопив приступ болю.

— Вибачте, що поранила вас, — спробувала заспокоїти його Валькірія, задкуючи.

— Запізно. Можеш бігти, якщо хочеш. Від адреналіну кров стає смачнішою.

Смерк посміхнувся, а Валькірія побачила, як ікла починають проступати крізь його ясна.

Вампір поклав руки на сорочку, а тоді, наче Супермен, розірвав її на собі. Та, на відміну від Супермена, він також розірвав свою плоть, відкриваючи білу, наче крейда, шкіру істоти, що ховалася всередині.

Валькірія кинулася на нього та побачила, як його очі розширилися від подиву. Дівчинка пірнула вниз, підхопила із землі шприц та встромила голку йому в ногу.

Смерк заревів і копнув її, відправивши на землю. Але трансформація урвалася. Він спробував скинути решту своєї людської подоби, проте шкіра міцно трималася шиї. То було не спокійне перевтілення, яке вона бачила минулої ночі. Цього разу процес виявився брудним й болючим.

Валькірія швидко подалася вгору. Інфіковані почули страдницькі крики Смерка, і тепер наближалися до них.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Родинна вечірка Едглеїв відбувалася в головній залі передньої частини будівлі,а тильний бік гольф-клубу лишався в темряві. Мабуть, це добре, подумала Таніта, дивлячись, як Черептон догори дриґом злітає в по-вітря.

Павук-Страдник обернувся до неї, й дівчина ухилилася від удару одного з його пазурів. Розвернувшись, вона кинулася тікати, проте суперник виявився набагато швидшим. Таніта стрибнула на стіну будівлі та побігла нею — цей трюк стільки разів витягав її з халепи, але ж вона ніколи досі не мала справи з велетенським павуком.

Його пазури клацали, а щелепи скреготіли, поки він наближався. Дівчина перетнула край даху та видерлася на нього, а тоді обернулася, чекаючи, поки нападник піде за нею слідом. Спочатку над краєм даху з’явилися ноги, а потім — голова й тулуб. І тоді Таніта зробила випад. Меч розітнув повітря, проте влучив в одну з пластин, що захищали Павука-Страдника знизу. Він змахнув ногою й ударив нею Таніту. Меч вилетів із рук дівчини, а сама вона впала на дах і перекотилася вбік. Потяглася за мечем, проте Павук наступив на нього ногою.

Таніта позадкувала. Павук-Страдник знову заклацав щелепами, а потім стихнув. Усі три його ока, позбавлені будь-яких ознак людяності, спостерігали за нею. Дівчина розуміла, що він може напасти будь-якої миті, а вона цього не зможе передбачити.

— Перепрошую, — проказала Таніта якомога ввічливіше. — Боюся, ви стоїте на моєму мечі.

Павук-Страдник не відповів. На мить чаклунка задумалася, чи міг він відповісти взагалі, якщо в ньому лишилося бодай щось раціональне.

— Не думаю, що це справедливо, — подовжила вона. — Ви злі на Черептона, бо він не вбив Валькірію, але ж ми з вами ніколи досі не стрічалися. Я до того, що у вас немає причин нападати на мене. Ви ж мене навіть не знаєте. А от якби знали, якби дали нам час познайомитися, то, певна, я б вам сподобалася. Я мила дівчина, всі так кажуть.

Павук-Страдник заклацав щелепами, але швидко припинив.

— А ви знаєте, що — я кажу чисту правду — більшість павуків дуже, дуже огидні? Так. Павучихам через це непереливки. Я сама бачила в документальному фільмі. Як думаєте, чому чорні вдови вбивають самців після парування? Бо їм соромно, ось чому. Ні, я не кажу, що ви страшний. Хто я така, аби судити? У мене всього дві ноги, еге ж?

Павук-Страдник наблизився до неї. Таніта зробила ще крок назад.

— Я не хотіла вас образити. Таки образила?Я не хотіла. Певна, що як на величезного павукави доволі класний. І взагалі, зовнішній вигляд — це не головне, еге ж? Знаєте, що для дівчат найважливіше? Почуття гумору. А ви схожі на чоловіка, готового добряче посміятися. Хіба не так?

Щелепи Павука-Страдника розлючено застукотіли у відповідь.

— Так я й думала. Тож тепер, коли ми трішки побалакали, може, досить переливати з пустого в порожнє? Ходіть сюди і спробуйте…

Павук-Страдник знову затихнув, і Таніта усміхнулася йому.

— …якщо гадаєте, що круті.

Минула якась мить, а тоді Павук-Страдник заревів, готовий напасти на здобич, і Таніта кинулася вперед, прослизнула між ногами, що досі тримали на собі його вагу, та потяглася по меч.

Велетенський павук поквапився відступити, а Таніта спрямувала лезо догори. Меч шкрябав по захисних пластинах, доки не знайшов заглиблення поміж ними. Павук-Страдник пронизливо заверещав та забив ногами. Таніта метнулася геть, аби хаотичні рухи супротивника не розчавили її.

Вона відчула порив повітря — і Черептон приземлився на дах. Він змахнув руками, повітря взялося брижами, підхопило Павука-Страдника знизу й перекинуло догори дриґом. Той приземлився на спину, шалено сіпаючи ногами. Таніта стрибнула на живіт створіння й устромила меча в розріз між пластинами.

Павук-Страдник одразу ж перестав рухатися.

— Хороший хлопчик, — мовила Таніта.

Черептон обійшов тіло так, аби бачити очі Павука-Страдника.

— Ти розумієш, коли варто припинити битись, а отже, логічне мислення лишилося при тобі. Тому скажу лише раз. Або ти стаєш у чергу, або забираєшся до біса. Сьогодні в нас купа справ, просто зараз моя напарниця в небезпеці, а моє терпіння вичерпалося. То що обереш — битимемось далі чи укладемо угоду?

На мить Таніта подумала, що Черептон не отримає жодної відповіді, аж раптом рот створіння розкрився і з-поміж зубів почувся голос старця:

— Я слухаю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія добігла до найближчої стіни й перестрибнула через неї до саду. Попереду була вища стіна. Дівчинка розбіглася й випростала руки. Повітря взялося брижами, й вона пострілом злетіла вгору, схопилася за край та перелізла. Коли вона приземлилася, то помітила, що в саду темно, а стіна відкидає на траву довгу тінь. Валькірія дісталася стіни будинку й побігла далі.

Вона опинилася на вузькій доріжці та звернула ліворуч. Легені люто палали зсередини — їй подобалося таке відчуття, що також виникало під час плавання. Вона розуміла, що з таким полум’ям у грудях зможе бігати вічно. Дівчинка звернула на іншу, ще вужчу стежку, більше схожу на бігову доріжку. Вона чула їх за собою. Ватага інфікованих зменшилася, проте найшвидші з них упевнено наближалися. Валькірія пробігла повз власний будинок.

Пірс був попереду, і дівчинка кинулася туди. Тієї ночі море штормило — вона чула його міць і розуміла, що буде непросто, проте вибору немає. Вони стояли просто за нею.

Чи вони знали? Чи сказав їм Смерк, яку небезпеку несе солона вода? Раптовий здогад зблиснув у її свідомості. То не повністю обернені вампіри, а лише інфіковані. Чи матиме на них солона вода такий самий фатальний вплив? Проте часу на роздуми бракувало. То був єдиний план, єдиний шанс, що в неї лишився.

Валькірія добігла до краю пірса й стрибнула, так само як робила незліченну кількість разів раніше в дитинстві. Вона простромила воду, і та огорнула її й повністю поглинула. Дівчинка відштовхнулася ногами і спливла на поверхню. У процесі вона загубила другий черевичок. Було занадто темно, аби інфіковані змогли розгледіти, що там під ними, до того ж вони й гадки не мали, що безпечний стрибок можна зробити лише одним способом. Валькірія почула скрики болю впереміш із огидними глухими ударами, коли вони приземлялися й трощили свої кістки об скелі, як Джей-Джей Перл.

Утім, вона ніколи тут не плавала о такій нічній годині, а хвилі були сильні й незвичні для неї. Вони тягли дівчинку, штовхали й погрожували затягти її на дно або задалеко від берега, проте вона боролася з ними. До моря дістались інші інфіковані: вони зі сплеском падали у воду довкола Валькірії й одразу ж починали панікувати. Вона чула їхній лемент, що переривався від раптової появи гострого кашлю. Один з них у розпачі вхопився за дівчинку й потягнув її донизу.

Голова Валькірії пішла під воду, дівчинка крутнулася, відчіпляючи пальці нападника від своєїруки. Копняком відправила інфікованого подалі від себе, і той зник у холодній чорноті. Але дівчинка опинилася вже занадто далеко, а вóди довкола були занадто суворі. Вона почала тонути.

Раптом у свідомості спалахнув образ: минулий рік, Черептон постає з моря та крокує його поверхнею. Її тренування. Вона має скористатися своїми тренуваннями. Черептон дав їй необхідні знання. Вона просто повинна заспокоїтись і зосередитись.

Не зважаючи на біль у легенях, Валькірія притулила руки до себе. Вона відчула, як потік намагається затягнути її донизу, відчула його силу та швидкість, проте перестала чинити спротив, здалася й дозволила йому нести себе, допоки не стала його частиною. Тоді дівчинка зігнула пальці й уперше усвідомила воду як сукупність сил, що протистоять одна одній. Вона відчувала ці сили під собою, над собою, довкола себе. Валькірія вхопилася за них, а тоді обернулася.

Потік під її ногами змінив напрям — і тепер вона пливла під струменем води. Вона оминула інфікованих, що сіпалися в морі, спливла на поверхню та зробила глибокий вдих. Валькірія висунула руки і знову спіймала потік, занурилась, і на одну жахливу секунду їй здалося, наче вона недооцінила ситуацію. Проте дівчинка швидко опанувала себе та спрямувала потік до пляжу, наскільки їй це вдавалося. Коли вона вивільнила стихію, вода довкола стала спокійною — відносно спокійною, — і вона пливла до берега, допоки не змогла стати на ноги.

Жадібно сповнюючи легені повітрям, Валькірія озирнулася на пірс. Видно було погано, бо світло било їй просто в очі, перетворюючи світ на суцільну чорну масу. Вона вибралася з моря. Був приплив, тож берега для неї лишилося небагато, проте їй вдалося натрапити на ту частину узбережжя, що не зникла у воді. І тоді щось з’явилося з тіні та вдарило її, й дівчинка повалилася на пісок.

Вона зробила зусилля, спробувавши відкотитися, проте там хтось був, а в обличчя Валькірії врізався кулак. Над нею стояв, трохи схилившись, людський силует.

Смерк.

Людська плоть, яку він намагався здерти з себе, досі місцями звисала з його вампірської шкіри, червона й сира. Це мало болісний вигляд. На його правиці прорізалися пазури, але лівиця лишилася людською: на зап’ястку досі висів годинник. У нього лишилось обличчя чоловіка, привабливого чоловіка, в якого з’явився шрам, проте вампірячі ікла проступили крізь ясна й різали йому губи.

Валькірія стиснула пальці й зачекала, допоки в голові проясниться. Смерк не рухався. Вона випростала руку, і тоді він ворухнувся й перехопив її зап’ясток до того, як у дівчинки з’явилася можливість штовхнути повітря. Він потягнув її вгору, розвернув, а тоді схопив зі спини та відкинув волосся з шиї Валькірії. Дівчинка завмерла.

Пролунав гортанний сміх вампіра.

— Я не вбиватиму тебе. Я тебе оберну. Ти станеш такою, як я.

Валькірія спробувала відкрити рота, щоб промовити щось, але не змогла. Вона відчувала його дихання на шкірі.

— А знаєш, кого ти вб’єш спершу, Вереміє?—запитав він. — Знаєш, кого розірвеш на шматки, бо жага крові перетвориться для тебе на єдину важливу річ на світі? То будуть твої батьки.

— Ні, — видихнула вона.

— За те, що ти зробила зі мною, за той шрам, який завдала, і за той біль, який спричиняєш просто зараз, я зроблю все, аби ти благала мене дозволити тобі вбити своїх батьків, коли прийде час.

І тоді пролунав інший голос.

— Смерку.

Вампір обернувся, і хтось стрибнув на нього з темряви. Валькірія відчула силу удару й за інерцією повалилася вперед. Вона почула, як вампір впав на пісок та загарчав. Коли д³вчинка обернулася, суперники вже зчепились у битві.

Її рятівник — спочатку вона подумала, що то Черептон, проте зараз побачила, що не він, — у швидкості не поступався Смерку. На ньому був старий поцяткований костюм та поношений циліндр.

Смерк ударив, але чоловік у циліндрі ухилився й влучив пазурами у живіт супротивника. Звідти ринула кров. Смерк розлючено заревів, а незнайомець підстрибнув та поцілив йому ногою в обличчя. Смерк упав на землю, проте раптово підвівся. Він перехопив прибульця в повітрі, й вони обидва повалились у прибій. Вампір змахнув кігтями, і чоловік у циліндрі скрикнув від болю.

Валькірія схопила камінь, плаский, але широкий та важкий. Смерк підвівся на ноги, нависнувши над прибульцем, і Валькірія підбігла до нього та вгатила каменем йому в потилицю. Удар збив Смерка з ніг, він з плескотом звалився у хвилі. Прибулець уже стояв на ногах і раптом стрибнув просто вгору, розчинившись у темряві.

Смерк почав підніматись у воді, його людське обличчя скривилося від ненависті. Рот, міцно стулений проти солоної води, роззявився й випустив рик. Він не бачив чоловіка в циліндрі, проте глянув на Валькірію та рушив до неї. В останню мить вампір відвів погляд — саме вчасно, аби побачити, як прибулець приземляється просто на нього. П’яти чоловіка врізалися в обличчя Смерка, і вампір повалився в мокрий пісок.

Валькірія спостерігала, як чоловік у циліндрі дивиться на свої рани та бурмоче щось собі під ніс.

— Він мертвий? — спитала дівчинка.

— Ні, — відповів той, трошки збивши дихання. — Просто спить.

Він говорив із лондонським акцентом.

— Взагалі-то, я зазвичай не рятую людей, але коли вже він кинувся на тебе, то ти якось пов’язана зі Мстивославом, так?

— Ну… Я намагаюся його зупинити, так.

— Це добре. Бач, вони затягнули мене до такої оборудки, що зрештою я заборгував їм послугу. Не люблю такого. Тож ось він я, роблю тобі послугу. Отой страшило-велетень? Його тримають у шпиталі Чистоводдя. Не знаю, що ти робитимеш із цією інформацією, але якщо це порушить плани Санґвіна, то я радий.

Він зняв перед нею капелюха, а тоді покрокував геть. Дівчинка насупила брови.

— Ти — Джек Стрибун.

Той спинився та обернувся.

— Так, це я, люба.

— Ти — поганець.

— І знову правда.

Вона позадкувала.

— Ти маєш сидіти у в’язниці. Таніта тебе туди запроторила.

Тепер настала Джекова черга насупитись.

— Ти знаєш Таніту Лов?

— Звісно.

— А вона… вона десь тут?

— Так, десь неподалік. Разом із Черептоном.

— Чорт забирай, — мовив Джек, нервово роззираючись. — Це недобре. То я щойно їм допоміг?

— Боюся, що так.

— Ох… Святі небеса. Ну що, це просто… Просто символічно, ось як. Не кажи їм, що я тут був, гаразд? Я врятував твою голову — шию, якщо точніше. Тож пообіцяй мені.

— Ти тікатимеш із країни?

— Тікатиму просто зараз.

— Тоді я скажу їм завтра. Якщо хтось із нас до нього доживе.

— То ти правильна леді. Тоді добраніч. І нехай щастить.

На цих словах Джек Стрибун здійнявся в повітря і зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Тінь Землі почала повільно наповзати на Місяць уповні. Конвой зупинився на ти-хій дорозі, вимкнувши двигуни та фари. Сікачі вистрибнули з кузовів вантажівок, беззвучно шикуючись у шеренгу та чекаючи на накази.

Валькірія перекинула ногу через мотоцикл Таніти і зняла шолом. Дівчинка нервувала. Її руки пітніли, а зуби ніяк не припиняли стукотіти.

— Ти в порядку? — спитала Таніта тихим голосом.

— Зі мною все добре, — збрехала Валькірія. —Просто чудово. Знаєш, ми ж усього лише битимемося з богом.

— З частиною бога, — виправила Таніта. — А також із частинами інших створінь.

Валькірія поглянула на подругу та здивовано похитала головою.

— Здається, ти дійсно цього чекаєш, так?

— О так. Це ж битва з богом, частиною бога, богом-гібридом абощо. Це, як ти кажеш, масштабно. Виняткова справа. Я билася з різнимистворіннями за всі ці роки, але бог… Якщо уявити,що я переживу цю битву, то куди далі? Що може бути крутіше за бога?

— Не знаю, — відповіла Валькірія. — Може, битва з двома богами?

До них під’їхав «бентлі», і з нього вийшли Черептон із містером Бліссом. Детектив зняв пальто і шарф та лишив їх у машині. Разом із магом вони наблизилися до зібрання, усі сікачі стояли струнко. Валькірія поборола в собі ірраціональне бажання відсалютувати.

— Біллі-Рей Санґвін та Ґротескер зараз у покинутому шпиталі на північ звідси, — повідомив Блісс, звертаючись одразу до всіх. — Вампір, відомий як Смерк, наразі в наших руках, під арештом, проте місце перебування барона Мстивослава досі невідоме. Можна припустити, що він у дорозі. Він не захоче проґавити повернення Безликих.

— Я хочу, аби ви всі знали, — проказав Черептон, — що ми є першою лінією захисту.По суті, ми — єдина лінія захисту. Якщо ми провалимо своє завдання, інші вже нічого не зможуть зробити. Я веду до того, що за таких обставин провал — не найрозумніший хід. Ми не можемо схибити, я ясно висловлююсь? Поразка — це погано, вона не допоможе нам найближчим часом і точно не принесе нічого доброго в далекій перспективі. Здається, я втратив суть своєї промови, а також не надто певний, що вона мала потрібний запал. Проте я знаю, з чого її розпочав, і саме це вам варто запам’ятати. Хтось бачив мій капелюх?

— Ти поклав його на дах автівки, коли знімав пальто, — сказала Валькірія.

— Правда? А, точно. Чудово.

— Нападатимемо двома хвилями, — продовжив Блісс, повертаючи розмову до її русла. — Перша складатиметься з Таніти Лов, ВалькіріїВеремії, Черептона Крутія та мене. Друга хвиля — це ви, сікачі.

— Ми скористаємося своїм шансом зараз, — сказав Черептон, — до того, як повернеться Мстивослав і нам доведеться битися на двох фронтах. Перша хвиля ослабить Ґротескера.Ми вгатимо в нього всім, що маємо, і не дамо телепортуватись або регенерувати. Щойно ми зрозуміємо, що його поранено, то покличемо другу хвилю. У когось є питання? Ні? Ні в кого? Жодних питань? Ви впевнені?

Блісс обернувся до нього.

— Здається, жодних питань немає.

Черептон кивнув.

— Ця ватага мені до вподоби.

Блісс подав знак, і сікачі розділилися на групи, а Валькірія з Черептоном відійшли вбік.

— Колись мені добре давалися такі промови, — тихо промовив Черептон.

— Ну, мій дух це точно зміцнило, — повідомила йому Валькірія.

— Справді?

— Та звісно ж ні. Це було жахливо.

Таніта з Бліссом приєдналися до них, і всі разом вони ступили до насадження дерев. Валькірія рухалася якомога непомітніше; усі пересувались у цілковитій тиші. Вона поглянула на сікачів довкола, на те, як їхня сіра уніформа зливається з темрявою і мороком, допоки вони не перетворилися на туманні обриси.

Загін зупинився просто посеред дерев. Попереду, поза старою металевою огорожею, розташовувалась головна будівля шпиталю. Чорний джип було припарковано надворі. З дверей клініки вийшов Санґвін, тримаючи біля вуха телефон.

— Окей, — мовив Санґвін. Його голос ясно чувся в нічній тиші. — Тепер вас краще чутно, продовжуйте.

Поки Санґвін вислуховував те, що йому розповідали телефоном, Валькірія подивилася на супутників і раптом усвідомила, що Черептона з ними більше немає. Вона перевела погляд назад до Санґвіна.

— Он як? — казав він. — Я просто піду? Ні, той огидний звір отам, позаду. Стоїть собі й нічо’ не робить.

Валькірія примружилась, вдивляючись у темряву за спиною Санґвіна. Щось ворухнулося. Черептон.

Санґвін продовжував балачку, не помічаючи присутності скелета-детектива за собою.

— Я майже певний, що про вампіра подбали, тож про нього можна більше не турбуватися. А що там з нашим другом бароном?

Валькірія насупилася. З ким розмовляє Санґвін?

— Точно? — говорив він. — Ви не хочете, аби я?.. Ні, ні, я не сумніваюсь у ваших… Я просто… Так, знаю, хто мені платить. Чуєте, жоднихпроблем, як хочете вирішити питання таким чином. Тоді я піду.

Біллі-Рей сховав телефон у кишені й дурнувато всміхнувся.

— Бувайте здорові, бароне, — м’яко промовив він, а тоді обернувся та натрапив просто на кулак Черептона.

Санґвін похитнувся і потягнувся був за ножем, проте Черептон ударив його по зап’ястку. Пальці американця розкрилися, й ніж упав на землю. Біллі-Рей замахнувся рукою, але детектив перехопив її та вгатив йому в голову. Санґвін повалився на землю. Черептон підібрав ніж і пожбурив його подалі, а тоді дав знак решті приєднатися до нього.

Вони вибралися з-поміж дерев. Велика брама вже була відчинена, і всі пройшли крізь неї до Черептона. Він тримав у руці телефон Санґвіна, перевіряючи контакти.

— Хто ж то був? — мовив він. — Прихований номер.

— Увесь цей час Санґвін отримував накази від когось іншого, — проказала Таніта. — Від людей при владі, про яких ти казав раніше, від тих, що проштовхнули Ґілда до Ради, від тих, що позбавили нас усієї підтримки. Він працює на них.

— А Мстивослав про це ні сном ні духом, —докинула Валькірія.

Черептон прибрав телефон.

— Цю таємницю лишімо на завтра, — сказав він. — Ясна річ, якщо завтра настане.

Він обернувся до Блісса та кивнув. Блісс трохи розбігся, а тоді стрибнув, схопився за край даху та без зусиль підтягнувся нагору. Таніта змінила власний центр гравітації і пройшлася стіною за ним услід. Черептон схопив Валькірію за талію, й повітря взялося брижами довкола них, коли вони злетіли вгору та м’яко спустилися на дах. Зберігаючи тишу, ватага перетнула покрівлю.

Велике бетонне подвір’я оточували чотири міцні, але старі будівлі. Також у дворі був маленький острівець зелені — там, де намагалося вирости дерево.

Ґротескер нерухомо стояв просто в центрі. На ньому був одяг, пошитий із товстої чорної шкіри, що звисав з тулуба та лежав на землі позаду нього.

У сяйві місячного світла Ґротескер здавався ще дивнішим. Щось настільки потворне не мало права існувати настільки прекрасної ночі. Його правиця виблискувала в темряві, а мішечок на лівому зап’ястку випинався від жовтої рідини всередині. Срібне світло висвітлювало його поламану й розплющену грудну клітку до найогидніших дрібниць, а чорна кров стікала з бинтів, що обмотували обличчя.

Валькірія та її напарники припали до даху. Сікачі зайняли свої позиції вздовж даху, оточивши подвір’я. У Валькірії звело шлунок. Її пальці тремтіли. Вона мала щось зробити найближчим часом. Передчуття, збудження, жах і трепет брали над нею владу. Їхнє перше зіткнення з Ґротескером не скінчилося добре, проте зараз їх більше. Вони сильніші — та він теж набрався сил. Дівчинка гадала, чи вистачить їм снаги вбити його.

Черептон наче прочитав її думки.

— Ця істота, — м’яко промовив він, — ця частина Безликого вже померла одного разу. Так може статися знову.

Дівчинка кивнула, проте нічого не відповіла. Вона не була певна у власному голосі.

Черептон поглянув на містера Блісса й кивнув. Маг підвівся, ступив до краю даху та зістрибнув на землю. Таніта збігла вниз стіною будівлі, витягуючи меч із піхов. Черептон з Валькірією стрибнули та перемістили повітря під собою, аби пом’якшити зупинку. Валькірія важко опустилася на землю, проте спромоглася не оступитись.

— Я думала, що ми скористаємось ефектом раптовості, — мовила вона, поки загін крокував до своєї цілі.

— У нас його ніколи не було, — спокійно відповів Черептон. — Він знав, що ми тут, увесь час. Йому просто байдуже.

Четверо чаклунів розділилися, насуваючись на Ґротескера з різних боків.

Блісс не гаяв часу на слова, погрози, обіцянки чи вимоги. Він просто підійшов до створіння та поцілив у нього кулаком. Валькірія відчула поштовх, коли удар влучив у ціль. Ґротескер навіть не хитнувся. Натомість він поглянув на Блісса крізь свої брудні бинти, відвів назад правицю та вдарив мага. Блісс відлетів спиною вперед і врізався в стіну старої будівлі.

Черептон подався вперед, а Таніта стрибнула — її меч зблиснув у місячному світлі. Правиця Ґротескера відділилася від тіла, пазуриспрямувалися на Черептона. Вони подряпали його піджак, а потім зімкнулися довкола скелета. Детектива здійняло в повітря та пожбурило в Таніту. Дівчина крутнулася в повітрі, відштовхнулась від плеча Черептона й перелетіла через голову Ґротескера. Черептон вивільнився, а монстр замахнувся велетенським кулаком. Детектив злетів у повітря, щоб блокувати удар, і Таніта рубонула руку, яка одразу ж регенерувала.

Валькірія клацнула пальцями, перетворила іскри на вогняні кулі та пожбурила ними у ворога. Перша пролетіла повз нього, але друга влучила в бік Ґротескера. Його жало вилетіло з руки. Таніта ухилилася, а потім зробила випад та простромила мечем груди істоти, проте Ґротескер опустив свою руку на руку дівчини, й почувся хрускіт кістки. Таніта скрикнула й відстрибнула. Ґротескер витягнув меч із себе та кинув на землю. Його рана зцілилася.

Блісс виліз із дірки, яку його тіло пробило в стіні будівлі. Він струсив із себе пил, наче кидок у стіну був звичайною дрібною неприємністю, проте на першому кроці чоловік хитнувся. Він був поранений.

Черептон запустив руку до піджака й витяг звідти револьвер, а тоді потягнувся іншою рукою до іншої кишені та дістав ще один. Відвівши обидва курки, він вистрелив. Дванадцять куль влучили в Ґротескера з безпомилковою точністю, а потім детектив кинув зброю та побіг уперед. Валькірія побачила щось у його руці, якийсь металевий циліндр, прикріплений до металевого шипа.

Черептон підстрибнув і встромив шип у місце, куди стріляв. Ґротескер схопив його та пожбурив назад, проте циліндр мав нагорі червоний ліхтарик, і цей ліхтарик замиготів. Від сили вибуху Валькірія впала на коліна, у її вухах лунав дзвенькіт, а перед очима пливли плями. Вона з надією озирнулася, проте Ґротескер стояв так, наче нічого й не трапилося. Рана на руці розкрилася на коротку мить, достатню, аби звідти стекла крапля чорної крові, проте після того одразу ж закрилася. Ґротескер слабшав?..

Таніта зібралася з силами та стрибнула, проте супротивник відбив її геть. Її тіло вигнулося, коли дівчина впала на землю. Вона спробувала знову підвестися, проте не змогла.

Ґротескер підніс лівицю, а Валькірія подалася донизу. Вона випростала обидві руки в напрямку Таніти, відчула простір між ними, відчула, як його складники пов’язані один з одним, і коли вистрелило жало, дівчинка штовхнула повітря, й воно взялося брижами. Таніту віднесло далі, а жало не поцілило. Валькірія підвела погляд та усвідомила, що тепер Ґротескер зосередив усю увагу на ній.

— Сікачі, — прошепотіла Валькірія. — Хтось, дайте сигнал сікачам…

Аж тоді поміж Валькірією і Ґротескером, що наближався, постав Блісс. Він не вдаривпотвору, а просто поклав руки на її груди та почав тиснути. Істота крокувала далі. Блісс тиснув на тіло створіння, проте його повільно відштовхувало назад. Валькірія бачила, як маг напружився. Навіть легендарна сила Блісса не могла спинити цю істоту.

І тоді якимось дивом Ґротескер спіткнувся. Блісс зробив ще один ривок, і ворог мусив відступити на крок.

Таніта змусила себе підвестися на коліно й стати на ноги. Ґротескер перестав просуватись і тепер, здавалося, вивчав Блісса. Він підняв свою лівицю й наставив на чоловіка.

— Таніто? — проказав Блісс крізь стиснуті зуби. Його обличчя заливав піт. — Якщо твоя ласка…

Таніта кинула швидкий погляд на Валькірію.

— Меч.

Валькірія випростала руки, відчула простір довкола, а тоді змусила повітря зімкнутися довкола меча, що впав на землю, крутнула зап’ястком — і меч відлетів до Таніти. Дівчина вже мчала вперед, коли вистрелило жало. Її меч перерубав його до того, як воно дісталося Блісса.

Вістря жала впало на землю. Валькірія і Таніта витріщилися на нього.

— Я його розрубала, — вимовила Таніта, не вірячи в те, що сталося.

— Саме вчасно, — пробурмотів Блісс, а тоді відвів назад правицю та влучив у Ґротескера ударом надзвичайної сили, що від нього потвора аж обернулася.

— Сікачі! — прогарчав Блісс. — В атаку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ґротескер змахнув рукою, і троє сікачів відлетіли геть, але на їхньому місці з’явилися інші.

Черептон і Валькірія стояли разом. Таніта колисала свою зламану руку. Блісс відступив назад, аби перевести дух. Вони спостерігали за нападом сікачів, а це було ще те видовище. Вояки рухалися, як ідеальна команда, безгучно, не потребуючи наказів. Вони знали, що мають робити, прикривали один одного, врівноважували пошкодження, відправляли підкріплення та відволікали увагу супротивника. У Ґротескера не було ані миті на те, щоб відновитися.

Валькірія помітила, що наріст на його лівому зап’ястку стискається та випльовує кислоту. Вона поцілила одному сікачеві просто на груди, і він упав, намагаючись стягти з себе уніформу, проте помер раніше, ніж устиг це зробити. Правиця Ґротескера знову відділилась, і всі п’ять пазурів занурилися в тіло іншого сікача, а потім вирвалися з нього. Сікач злетів у повітря, наче плюшева лялька.

Удар по сухожиллю Ґротескера змусив його похитнутися. Ще один поріз на спині зросив землю чорною кров’ю. Він раптом оскаженів, ударив порожнє місце й припав на коліно. Сікачі юрбою накинулися на нього, поки створіння намагалося регенерувати.

І коли здалося, справу зроблено, щось пішло не так. З-за спини вони почули голос: «Варвари!» — й озирнулися. Барон Мстивослав повернувся.

Він стояв на тому самому даху, де раніше стояв загін Святилища. Тіні розлючено тріпотіли довкола нього. Його обладунок змінився, набув загостреної форми, і коли він подався вперед, тіні переповзли через край та спустилися на землю, наче змії. Барон ступив на темряву, і та спустила його на подвір’я.

Сікачі припинили напад. Ґротескер стояв на колінах. Його тіло намагалося зцілити рани, але він не підвівся.

— Як ви посміли! — прогримів Мстивослав, простуючи до них. — Як наважилися напасти на живого бога!

— Це не бог, — відповів Черептон. — І він ще недовго буде живим.

Валькірія уважніше придивилася до тіней, що оточували Мстивослава. Здавалося, ніби за ним тягнеться купка темряви. Аж раптом ця темрява розгорнулась і визволила свою бранку. Порцеляна Журба впала на землю. Мстивослав полишив її там.

Блісс ступив йому назустріч.

— Далі ти не підеш, — мовив він.

— То спини мене, — прогарчав Мстивослав.

— Це я й збираюся зробити, — сказав Блісс і спрямував у нього удар.

Мстивослав підніс руку, зібравши тіні у формі бар’єра. Блісс влучив рукою в цей бар’єр, і всі почули, як ламаються його кістки.

Обладунок ворухнувся, підсилюючи Мстивослава, і той усміхнувся, завдавши супернику аперкот у відповідь. Удар припав Бліссові під підборіддя, здійнявши його в повітря та стрімко відкинувши назад.

Черептон підніс револьвер і вистрелив, поціливши в голову. Тіні перетворилися на хмару, що сховала обличчя Мстивослава, поглинула кулі та виплюнула їх назад. Коли барабан револьвера спорожнів, тіні вляглися.

— Що ж, не спрацювало, — пробурмотів Черептон.

— Сікачі, — вигукнула Таніта, стискаючи свій меч, — у нас нова ціль!

Вона кинулася вперед, а сікачі здійнялися в повітря. Мстивослав спрямував руку просто на них.

— О, чорт, — тільки й устиг проказати Черептон перед тим, як хвиля темряви визволилась із руки Мстивослава та вгатила Таніту з сікачами. Черептон схопив Валькірію та притиснув до землі, і темрява пролетіла над ними. Дівчинка побачила, що решта напарників попадали довкола непритомні.

На якусь мить усе вщухло, аж потім Мстивослав випростав руку і смужка темряви огорнула Черептона та притягла ближче до барона. Валькірія відчула, як щось стискається довкола її щиколотки, а тоді впала на землю і пронеслася до середини подвір’я. Тіні відпустили її, й дів-чинка перекотилася по бетону, спинившись біля детектива. Мстивослав поглянув на них обох згори.

— Я майже вражений. Вам дійсно вдалося пошкодити Ґротескера. Я не думав, що ви здатні на такий подвиг.

— У нас повно сюрпризів, — мовив Черептон і стрибнув. Скіпка тіней прибила його назад до землі. Детектив простогнав та перевернувся. — Очевидно, це був не один з них.

— Ви досі нічого не зрозуміли, га? — спитав Мстивослав. — Ви мені більше не загроза. Я — найсильніший чаклун на планеті. Коли Безликі повернуться, я правитиму світом на їхньому боці. Які у вас шанси проти мене?

Черептон підвівся. Валькірія стала на ноги біля нього.

— Бароне Мстивославе, — проказав Черептон, — тебе заарештовано.

Мстивослав розреготався. Валькірія відвела погляд убік, на Порцеляну, що повільно рухалася. Її білі штани були розірвані й поцятковані, а брудний жилет заплямувала кров.

— Ось ми, зрештою, і тут, — продовжив Мстивослав, — і мені цікаво: чи вивчив ти урок, який не змогла зрозуміти Порцеляна? Чи готовий прийняти те, що світ належить Безликим? Чи готовий ти прославляти їхнє ймення?

— Вони поки що не тут, бароне, — відповів Черептон.

— Але вони вже йдуть. Ти маєш це розуміти. Ґротескер викличе їх, і вони знайдуть спосіб повернутися. І — виправ мене, якщо я помиляюсь, але, здається, у вас скінчилися підкріплення.

— Хто сказав, що вони нам потрібні? — спитав Черептон, випроставши руку. Повітря взялося брижами, і Мстивослав відступив назад, а тоді змахнув рукою. Хвиля темряви врізалася в Черептона, збивши його з ніг.

Валькірія ухилилася від зворотного удару та підібрала дві невеличкі крихти бетону. Зібравши руки докупи й діючи на чистому інстинкті, вона відчула повітря довкола них і штовхнула —шматочки бетону врізались у Мстивослава, наче кулі. Чаклун відправив тіні, аби перехопити їх, й вони вибухнули хвильками сухого пилу. Він указав на Валькірію Веремію, і на неї насунула тінь.

— Дуже, дуже просто, — розсміявся барон.

Тіні знову навалилися на неї, обертаючи дівчинку, підводячи її догори, а потім повертаючи назад і вдаряючи в стіну. Вона відчувала, як холодна темрява пробирається крізь її одяг, і спробувала ворухнутися, проте не змогла.

Черептон врізався в стіну поруч із нею. Тіні притисли його до будівлі.

— Ти — ніщо без свого обладунку, — промовив детектив.

Мстивослав посміхнувся своїм в’язням, отримавши над ними легку перемогу.

— А, то це та частина, де ти маєш мене підбурити? Де принижуєш мою гідність? Цей обладунок — моя зброя, мерзото. Навряд чи я облишусвою зброю просто перед убивчим ударом, аби лише дати супротивникові фору. Якщо мій ворог ослабнув, то його буде знищено. Такий шлях у темних богів.

— Будь ласка, не вбивайте мене! — випалила Валькірія.

— Валькіріє, — звернувся до неї Черептон. — Не хвилюйся і не здавайся, я витягну нас звідси.

— Нізвідки він тебе не витягне, — заперечив Мстивослав. — Здається, ти обрала хибний бік, моя люба.

— Тоді я зміню свій вибір!

Мстивослав потішено усміхнувся.

— Чув це, мерзото? Зустрівшись із реальною ситуацією, твоя протеже тебе покидає.

Черептон похитав головою.

— Валькіріє, послухай мене…

— Що? — відрізала дівчинка. — Збираєшся роз-

повісти мені, наче все буде гаразд? Скажеш, аби я була хороброю? Він збирається нас убити! Бароне, будь ласка, я не хочу вмирати! Дайте мені довести свою відданість! Дайте мені вбити його для вас!

— Ти це зробиш? — спитав Мстивослав. —Уб’єш власного вчителя? Холоднокровно забереш у нього життя?

— Це не вбивство, коли він уже мертвий.

Мстивослав обдумав пропозицію.

— У цьому навіть є певна поетичність. Дуже добре, міс Вереміє. Ти станеш тією, хто його вб’є.

Тіні подалися назад, і Валькірія впала на землю. Вона витерла очі рукавом і поглянула на Черептона, що тепер ледь не безсильно висів у повітрі.

— Як ти збираєшся його вбити? — спитав Мстивослав.

— Здається, я знаю, як саме, — відповіла дівчинка. — Він дещо розповів мені раніше. Дещо про свою слабкість.

Мстивослав знаком наказав їй рухатися вперед, і вона невпевнено покрокувала до Черептона. Опинившись біля детектива, дівчинка підвела руки.

— Вибач, — промовила Валькірія.

Вона заплющила очі, стиснула руки в кулаки біля тіла, змусивши повітря замерехтіти довкола себе, а тоді різко кинулася на Мстивослава. Барон ударом відбив її руки від себе, схопив за горлянку й відірвав від землі.

— Ти дійсно гадала, що я такий наївний? — розсміявся Мстивослав, коли дівчинка копнула обладунок. — Така незграбна спроба. Якщо це — найкращий трюк, якого навчила тебе мерзота, то тобі дійсно варто шукати кращого вчителя.

Руки Валькірії вчепились у зап’ястки чаклуна, й дівчинка піднялася на них, на мить послабивши тиск на горлі.

— Ти ж військовий, — спромоглася промовити вона. — Маєш упізнавати відволікальні маневри з першого погляду.

— О, то це були маневри? Ти відволікала мене достатньо довго, аби отримати ідеальну позицію, так?

— Саме так, — відповіла вона. — А тепер настає мить, коли я спрямовую на тебе атаку та перемагаю тебе.

Барон знову розсміявся.

— Вибач мені, міс Вереміє, але — яка ж у тебе армія?

Валькірія усміхнулася супротивнику, відвела одну руку від його зап’ястка та вказала баронові через плече.

— Он та, — мовила вона.

Він обернувся саме тоді, коли за його спиною підвелася на ноги Порцеляна Журба.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Усе тіло Порцеляни вкривали чорні татуювання, що крутились у вихорі. Мстивослав скинув Валькірію на землю, і просто перед очима дівчинки Порцеляна ухилилася від удару, натиснувши на два однакові татуювання на ногах. Вони спалахнули зеленим під її розірваними брюками, і тепер уся жінка перетворилася на неясний образ, що прокладав собі путь поміж тіней Мстивослава.

Барон роздратовано заревів та вибухнув прокльонами, проте Порцеляна була занадто швидкою для нього й наблизилася на потрібну відстань. Деякі татуювання загорілися червоним, коли вона схопила та вдарила його, і цей удар збив Мстивослава з ніг.

Тіні звилися довкола свого хазяїна й пом’якшили його падіння, а тоді вистрілили в Порцеляну. Чаклунка звела руки докупи, татуювання на її долонях зустрілися та змішалися в єдине ціле — і перед нею постав жовтий бар’єр. Тіні врізались у нього, Порцеляна засопіла від напруги, але бар’єр витримав.

Тіні, що оточували Черептона, почали згасати, коли Мстивослав перемкнув увагу на інше. Детектив визволився й упав на землю, а тоді підійшов до Валькірії та схопив її за руку.

— Треба забиратися звідси, — швидко промовив він.

— Але ми можемо допомогти…

— Ми не можемо його зупинити. Він надто сильний.

— То просто втечемо?

— Ми не тікаємо, а просуваємося навпаки. Тримайся побіля мене і не висовуйся.

Вони пробігли до головної будівлі шпиталю. Валькірія озирнулася на битву й побачила, як тіньовий хвіст обходить Порцеляну зі спини та завдає удар по бар’єру. Заслона слабшала. Порцеляна припала на коліно, досі тримаючи руки разом.

Валькірія притиснулася до Черептона, повітря пішло брижами, й вони злетіли на дах.

— Ми не можемо просто її кинути! — вигукнула Валькірія, поки вони бігли.

— Згоден, — відповів Черептон. — Але ми не можемо здолати його, поки на ньому обладунок, це факт. Треба знайти спосіб зняти з нього цю річ.

— Що? Але ж єдиний спосіб це зробити — дістатися до нього якомога ближче, а тіні нам цього не дозволять!

— Саме так. Тому ми шахраюватимемо.

Вони зістрибнули з іншого боку будівлі біля чорного джипа та знайшли те, що шукавЧерептон.

— Ага, — вимовила Валькірія. — Розумно.

— Авжеж.

* * *

Валькірія повзла дахом уперед. Битва скінчилася. Непритомні сікачі валялися довкруги, Ґротескер досі намагався зцілитись, а поранена Порцеляна стояла на колінах. Барон Мстивослав височів над її спиною, дивлячись на свої руки, вкриті бронею.

— Я розумію, чому обирають некромансію, —говорив Мстивослав. — Звісно, в неї є свої обмеження, проте це первородне збудження, яке відчуваєш, коли спрямовуєш її супроти ворогів… Його важко перевершити. Я бився на боці Гріхопада під час війни. Він мені ніколи не подобався. Він був… інакшим. У нього були секрети. Але я знав, що він мав силу. Просто ніколи не усвідомлював, наскільки потужна та сила. Звісно ж, це ніщо порівняно з можливостями Безликих, але все ж… дієво. А тепер ця сила належить мені.

— Ти не… —  прошепотіла Порцеляна.

— Прошу? Боюся, що не розчув тебе.

Валькірія пригнулася до даху та просувалася все ближче.

— Ти йому не рівня, — проказала Порцеляна, знайшовши в собі сили говорити. — Гріхопад… був надзвичайним… Ти ж просто носиш його одяг.

— Я заволодів його силою, — відповів Мстивослав. — Силою некромансії.

— Вона не твоя, — вимовила Порцеляна, і її ламкий, сповнений болю сміх пролунавдовкола. — Твоя правда. Гріхопад був інакшим. Він міг скористатися цією силою, аби… змінити світ… А ти, бароне? Ти не знатимеш, із чого почати.

Переможна усмішка зникла з обличчя Мстивослава. Він зібрав руками темряву.

— Я мав би вбити тебе ще давно, — сказав він.

Темрява вдарила, перекинувши Порцеляну, і тієї ж миті Біллі-Рей Санґвін з’явився з-під землі за Мстивославом разом із Черептоном Крутієм, що притиснувся до його спини й тримав револьвер націленим на голову американця.

Черептон відштовхнув Санґвіна геть, кинув револьвер та почав душити барона до того, як той устиг бодай обернутися. Валькірія зістрибнула з даху та пересунула повітря під своїми ногами, поки Санґвін поволі випростувався. Дів-чинка приземлилася, зосередилася, змахнула руками — і Біллі-Рея здуло з ніг.

Мстивослав несамовито пручався, проте Черептон не відпускав його. Поміж потоку прокльонів барона Валькірія почула легеньке клацання та побачила, як розкривається панцир обладунку, а серпанок темряви проривається звідти назовні.

Мстивослав шалено заволав та спробував визволитися, але Черептон добряче вчепився у панцир. Він пожбурив його на землю, і барон, хитаючись, подався вперед. Темрява витекла з обладунку й розчинилась у нічному повітрі.

Мстивослав випростав руку, й тіні кинулися звідти на Черептона. Проте вони були крихкі та слабкі, тож детектив прорвався крізь них і ступив уперед, вдаривши барона долонею в груди. Мстивослав видихнув та хитнувся, спробував напасти знов, але цього разу тіні взагалі пролетіли повз Черептона. Детектив пірнув і подався вбік, втопивши лікоть у ребра супротивника, а тоді відвів руку назад і вгатив по нирках. Коліна Мстивослава зігнулись, і той зашипів від болю.

Валькірія побачила якийсь рух краєм ока, і щойно обернулася, як Санґвін влетів просто в неї. Він здійняв дівчинку в повітря та кинув на землю. Техасець нависнув над нею, простягнувши руку, й Валькірія поцілила йому кулаком у коліно. Руці було боляче, але супротивнику — тим паче. Вона відкотилась і підвелася на ноги, проте суперник схопив її за горло.

Дівчинка замахнулася Санґвіну в живіт та щелепу, але він ухилився від ударів і вишкірився, стискаючи пальці. Тоді дівчинка врізала йому просто в носа, і він завив від болю. Валькірія перехопила його мізинець та викрутила. Санґвін знову застогнав і відпустив її. Дівчинка влучила йому ногою в пах. Нападник важко видихнув, потягся був за нею, а потім скрючився ледь не навпіл, коли відчув біль від удару.

Мстивослав стиснув Черептона у захваті, що розірвав би м’язи та жили, якби вони були у детектива. Коли Крутію вдалося визволитися, він почав працювати ліктями, що, наче кулі, врізалися в обличчя й тіло барона.

Санґвін застогнав від болю та спробував підвестися, коли Валькірія схопила зі спини та притиснула його власну бритву йому до горла.

— Ось так, значить, — промовив американець, намагаючись відвести лезо подалі, проте Валькірія міцно тримала бритву.

— Навіть не намагайся вдатися до свого трюку зі зникненням, — попередила вона. — Щойно я побачу, як земля починає розходитися, ти мрець.

Сміх, що зірвався з його губ, прозвучав сухо.

— Ти не зможеш убити мене, люба. Ти ж одна з хороших. Не вбивця.

Вона міцніше притиснула лезо до горла Санґвіна.

— А ти перевір.

Валькірія обернулась і побачила, як Мстивослав вихопив шаблю. Лезо зблиснуло в повітрі, Черептон випростав правицю, аби захиститись, і шабля розрубала його плече. Детектив скрикнув від болю та гепнувся на спину, а його відірвана рука впала на землю, досі в рукаві. Мстивослав копнув суперника та нависнув над ним, занісши шаблю.

— Бароне! — крикнула Валькірія. Той обернувся. Шабля завмерла на півшляху. — Опусти лезо.

Мстивослав розреготався у відповідь.

— Або що? Перетнеш горлянку Санґвінові? То вперед.

— Я не жартую. Я це зроблю.

— Я вірю.

— Я зроблю що завгодно, — благав Санґвін. — Заберуся геть і ніколи не повернуся, ніколи не з’явлюся в тебе перед очима, присягаюся.

На обличчі Мстивослава проступила млява відраза.

— Спробуй бодай померти з честю, безбожнику.

— Заткнися, старий! — заволав Санґвін.

Барон розсміявся.

— Дивися, дівча. Вже майже час.

Валькірія поглянула на чисте нічне небо, на місяць уповні. Тінь Землі майже повністю закрила його.

— Відчуваєш? — спитав Мстивослав. — Світ ось-ось зміниться.

Дівчинка відчула, як чиясь рука стискається довкола її власної, аж раптом Санґвін сіпнувся та перекинув її через плече. Падаючи на землю, вона випустила бритву. Валькірія обернулася, готова давати відсіч, проте Біллі-Рей оцінив ситуацію, поглянув на неї, сховав бритву в кишені та зник під землею.

Мстивослав усміхнувся їй, а тоді перевів погляд на Черептона.

— Затемнення вже майже над нами, мерзото. Безликі йдуть. Усе, що я планував, усе, про що мріяв, збувається. Ти програв.

— Поки що ні, — пробурмотів Черептон.

— І що ти робитимеш? — знущальним тоном проказав Мстивослав. — Приготував для мене якусь розумну несподіванку, козир у рукаві? Обережніше, бо рукав у тебе лишився тільки один.

— Тоді мій наступний трюк… — почав був Черептон, а тоді завагався. — А, до біса, мені зараз не до вигадування дотепних фраз. Валькіріє.

Дівчинка клацнула пальцями та пожбурила вогняну кулю. Вона вдарила Мстивославав груди, й одяг, що він носив під обладунком, загорівся. Барон вилаявся та скористався тінями, аби згасити полум’я. Револьвер ковзнув по землі в лівицю Черептона, а тоді пролунав постріл.

Шабля випала з руки барона. Кров заструменіла з його пропалених грудей. Мстивослав міг тільки вдивлятись у порожні очниці Черептона.

— Але… я мав… померти… не так… —  слабко промовив він. — Не… так… Не від твоєї руки… Ти… Мерзота…

— Мене можна назвати по-різному, — відповів Черептон і опустив револьвер.

Мстивослав хитнувся назад. Він побачив Валькірію й потягнувся до неї, але в нього вже не було сил. Дівчинка штовхнула барона, і той впав.

Мстивослав підповз до Ґротескера.

— Скажи їм… що мені шкода, — прошепотів він. — Я їх підвів…

Ґротескер простягнув руку, торкнувшись обличчя Мстивослава. Це було навіть схоже на ніжність, допоки монстр не стиснув пальці та не скрутив баронові шию. Тоді Ґротескер відпустив його, і тіло чаклуна обм’якло.

Ґротескер важко підвівся на ноги. Останній промінь місяця зник у тіні. Потвора ледь стояла, але не падала.

Черептон також спробував підвестись, та не зміг. Він клацнув пальцями, але іскра не з’явилася.

— Вогняна куля, — сказав він Валькірії. У його голосі чулися напруга та слабкість. — Кинь вогняну кулю в небо. Це наш останній шанс.

Дівчинка насупилася, не розуміючи наказу, проте виконала його. Її великий палець натиснув на вказівний, а тоді вони розійшлися зі звучним клацанням. Від тертя з’явилась іскра, дівчинка підхопила її долонею та перетворила на полум’я. Доклавши туди свою енергію, вона збільшила вогонь, відвела плече назад і щосили пожбурила кулю. Та злетіла просто в нічне небо, найяскравіше спалахнула на піку польоту, а тоді розтанула в темряві. Валькірія перевела погляд на Черептона.

— Має спрацювати, — пробурмотів він і дав собі звалитися на землю.

— Що мені тепер робити? — спитала дівчинка, проте детектив не відповів.

Валькірія підібрала меч Таніти і поглянула на Ґротескера.

— Агов, — гукнула вона.

Потвора обернулася до Валькірії, й у дівчинки пересохло в горлі. Решта її друзів переможені. Вона лишилася сама.

— Я вас переоцінив, — почувся голос, і Валькірія обернулася. До неї, переступаючи через тіла сікачів, наближався Страдник. — Я переоцінив усіх вас. Я гадав, що ви здатні владнати цю справу самі.

Вогняна куля. То був сигнал, що викликав останнє підкріплення, яке в них лишилося. На мить Валькірія задумалася, на що довелося погодитися Черептону, аби отримати допомогу Страдника. Точно не на щось приємне.

— Іди, — наказав старий. — Мені не до вподоби стояти так близько до тебе. Іди й дай мені розібратись із цим створінням.

— Я нікуди не піду, — заперечила Валькірія. Ці слова наче подряпали їй горло.

— Тоді відійди подалі, — відітнув він, — і дай мені прибрати за тобою весь бруд.

— За мною?

— Цей монстр не пробудився б до життя, якби не ти й не кров, що тече у тебе в жилах. Саме твоє існування — це загроза для кожної істоти на світі.

У Валькірії не було ані часу, ані бажання відповідати щось на цей аргумент, тож вона позадкувала. Вона бачила, як чорнильна рідина витекла з очей, вух, рота й носа старця. Бачила, як його руки та ноги почорніли й збільшились, а крізь сорочку прорвалися павучі лапи. Бачила, як око розплющилося посеред його лоба, як тулуб підвівся над землею і як Павук-Страдник зміряв Ґротескера безжальним поглядом.

— Привіт, монстре, — промовив він та вивергнув із себе чорноту.

Субстанція влучила в Ґротескера, і той захитався під її тиском. Чорнота розрослася та перетворилася на павуків. Ґротескер закрутився, коли павуки обліпили його тіло, атакуючи всі як один.

Ґротескер спіймав одного з павуків своєю велетенською правицею та стиснув його, і той розлетівся на шматки. Павук-Страдник швидко кинувся на суперника, випроставши передню лапу і влучивши Ґротескерові в спину. Монстр упав на землю, розчавивши павуків під собою, а Павук-Страдник втопив лапи в його тіло. Пазури на двох ногах прорізали Ґротескера наскрізь, прибивши до землі.

Аж тоді потвора розчинилася в повітрі, а про-стір над нею розкрився — і Ґротескер упав на спину Павука-Страдника. Павук заревів та спробував скинути з себе нападника, проте Ґротескер міцно вчепився за нього. Валькірія побачила, як жало відділяється від його зап’ястка, проте його верхівку було відрізано, тож непридатна зброя відскочила від захисних пластин Павука-Страдника.

Страдник лаявся, а паніка перетворювала йогопрокльони на пронизливий лемент. Права рука Ґротескера відділилася, пасма обернулися довкола горлянки та потягли назад, ставлячи Павука дибки. Страдник спіткнувся об тіла сікачів, Ґротескер сильно сіпнувся, й Павук перелетів через перешкоду. Він приземлився на спину, усі вісім ніг забились у повітрі. Ґротескер підводився повільно, але все ж підводився. На відміну від нього, Павук-Страдник не міг перекотитися на бік.

— Допоможи мені! — проверещав Страдник.

Валькірія відчула вагу меча в руці. Якщо їй вдасться дістатися до Ґротескера перед тим, як він підведеться, то в неї є шанс. Але власні ноги її не слухалися.

Страдник почав стискатися. Павучі ноги поверталися до його тіла, власні ноги й руки набували звичної форми, а чорнота всотувалась у пори його шкіри. Валькірія спостерігала за перегонами між Страдником, який намагався набути людської форми й підвестись, і Ґротескером, що припав на одне коліно та силувався встати.

Ґротескер виграв перегони за три секунди. Він поглянув униз на Страдника, що тепер був блідим і слабким старцем, який безсило стояв на ногах. Його могутня правиця опустилася, схопила чоловіка за його довге волосся та притиснула до землі. Страдник застогнав від болю.

Валькірія перевела погляд униз, на свою ногу, і благала її ворухнутись. Один крок. Усе, що їй треба, — це зробити один крок, перший крок, а далі все станеться само собою.

І нога ворухнулася. Вона зробила цей крок. Ґротескер змахнув рукою, і Валькірія почула такий звук, наче щось розірвалось, а тоді Страдник відлетів геть.

Ґротескер скинув шматок скальп, що лишився в його руці, на землю та обернувся до Валькірії, коли вона зробила випад, змахнула мечем і занурила лезо в його лівицю. Той спробував схопити дівчинку, але вона ухилилася та обернулася, орудуючи мечем так, як її вчила Таніта, — і лезо влучило в бік Ґротескера, завдавши йому рваної рани.

Валькірія подалася назад, тримаючи меч обома руками та не зводячи очей з рани, якої щойно завдала супротивнику. Розрізана шкіра намагалася відновитися та зцілитися, але раптом завмерла.

Ґротескер заревів. Його правиця відділилася та полетіла на Вальк³р³ю. Одне з пасом обгорнулося довкола її щиколотки та збило дівчинку з ніг. Вона впала, й решта пасом рвонулися до неї. Пазур розрізав її щоку, і Валькірія відчула, як тепла кров стікає по обличчю.

Вона подалася вперед, і меч розітнув жмут, що обвився довкола щиколотки. Ґротескер відскочив, решта пасом подалися назад разом з ним, намагаючись відновити руку. Середнього пальця бракувало.

Валькірія підстрибнула в повітря, змахнула мечем навскіс проти грудей Ґротескера та відрубала шматок його вивернутої грудної клітки. Інший удар відітнув йому лівицю ³ вона впала на землю.

Ґротескер позадкував, замахуючись на дівчинку, аби тримати її подалі. Валькірія дочекалася нагоди та пірнула. Меч прослизнув між ушкодженими ребрами, і монстр закляк. Валькірія вхопилася за руків’я обома руками та спрямувала меч донизу, до серця істоти. Вона ввігнала клинок ще глибше і провернула його. Ґротескер пронизливо закричав.

Цей крик ударив дівчинку, наче потужний кулак, а з ран Ґротескера струменем полилася чорнота. Рідина захлеснула Валькірію, сила покинула її ноги, й вона впала на землю. Відчувала, як темрява рухається всередині неї, як біль заповнює тіло. Її спина вигнулася. Óбрази швидко змінювалися в її свідомості — спогади про те, коли вона востаннє відчувала таке страждання. Змієсерд указував на неї, його зеленіочі починали згасати, а тіло перетворювалося на пил.

М’язи Валькірії взялися судомами, її вивертало й нудило, вона намагалася розплакатись.І тоді темрява полишила її, і дівчинка розплющила очі. Сльози затьмарювали їй зір, але вона все одно бачила, як темрява відлітає від неї, здіймається в повітря та зникає. Валькірія жадібно ковтнула повітря.

— Ти в порядку? — почула вона голос Черептона десь дуже далеко від себе.

Валькірія підвела голову. Ґротескер нерухомо лежав на землі. Маленький шматочок темряви досі пробивався крізь його тіло. Дівчинка перекотилася й сперлася на лікоть.

— Ай, — простогнала вона. — Це було боляче.

Черептон повільно підійшов до неї. Він підібрав свою відірвану руку і тепер простягував до неї.

— Ось, — мовив детектив. — Подам тобі руку.

Вона вирішила не відповідати на цей жахливий-прежахливий жарт і дозволила допомогти собі підвестися на ноги. Торкнувшись рукою обличчя, Валькірія зрозуміла, що кров досі тече з рани. Щока заніміла, проте вона знала, що це ненадовго. Біль скоро повернеться.

— Ми не померли, — промовила вона.

— Звісно ж ні. Я занадто розумний, аби помирати, а ти занадто гарненька.

— Це точно, гарненька, — відповіла Валькірія, спромігшись на вишкір.

— Ох-ох, — проказав знайомий голос за їхніми спинами. Вони обернулись.

— Тіки погляньте, що ви зробили, — сказав Санґвін, хитаючи головою з удаваною суворістю. — Зірвали нашу невеличку підступну змову. Вибралися з халепи тріумфальними переможцями. Проклинаю вас, добродії. Проклинаю.

— Здається, ти не надто розчарований своєю поразкою, — зауважила Валькірія.

Санґвін розсміявся, зняв темні окуляри та почав протирати їх носовичком.

— Ти що, гадаєш, усе скінчилося? Серйозно, ти думаєш, на цьому все? Мала, це тільки початок. Не хвилюйтесь, ви обидва знову побачитеся зі мною вже дуже скоро. А поки що бережіть себе, окей?

Він надів окуляри, і земля під його ногами почала кришитися. Перед тим як остаточно зникнути з поверхні, Санґвін відправив Валькірії повітряний поцілунок.

За кілька митей, коли вони пересвідчилися, що Біллі-Рей уже точно не повернеться зненацька, Черептон поглянув на свою напарницю.

— План непогано спрацював, — зауважив він.

— Черептоне, весь твій план складався з, цитую, «підберемося ближче й подивимося, як там буде».

— Усе одно, — відповів детектив, — гадаю, все вдалося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Біллі-Рей Санґвін сидів у тіні та спостерігав за привабливими дівчатами, що проходили повз нього. Площу сповнювали люди, їхні балачки та приємний аромат їжі. Стояв чудовий день. Санґвін подолав половину шляху до гір, спинившись у містечку Сан-Джиміньяно, і зараз насолоджувався смачним капучино.

Дві ефектні італійки пройшли неподалік. Дівчата озирнулися на нього та хихикнули одна до одної. Він усміхнувся, і вони знову захихикали.

— Тримай себе в руках, — мовив чоловік, що сидів біля нього.

Санґвін осміхнувся.

— Просто насолоджуюся тим, що бачу.

Чоловік поклав на стіл тонкий конверт, зверху натиснув на нього пальцем із лакованим нігтем та штовхнув уперед.

— Твоя платня, — проказав він, — за файну роботу.

Санґвін зазирнув у конверт і несвідомо облизав верхню губу, а тоді сховав гроші у піджак.

— То все спрацювало?

Чоловік кивнув.

— Мстивослав щось запідозрив?

— У нього не було інформації, — презирливо усміхнувся Санґвін. — Чувак був захоплений собою і навіть не міг подумати, що ним маніпулюють. Ані на мить.

— Він був добрим спільником, — сумно промовив чоловік.

— Проте у вас не було жодних вагань, коли ви дозволили йому провалитися замість вас і вашого невеличкого гуртка.

Чоловік підвів очі, й Санґвін змусив себе не відводити погляду.

— Диявольєри мають лишатися невидимими, — сказав чоловік. — Ставки завеликі, аби ризикувати і викривати себе так зарано. Щоправда, після того, як Ґротескер виконав своє завдання, у цьому скоро більше не буде потреби.

— Ви знали, що Мстивослав не впорається, так?

— Зовсім ні. Ми робили все, що в наших силах, аби йому допомогти.

— Не розумію, — проказав Санґвін, трохи схилившись уперед. — Ґротескер не відчинив порталу. У нього не було можливості повернути Безликих. Тоді… Хіба ваш план не провалився?

— План барона провалився. Наш — ні.

— Я не… Як?

Чоловік усміхнувся.

— Він їх покликав. Його передсмертний крик покликав Безликих. Наші боги були втрачені на тисячоліття, закуті поза нашою реальністю, нездатні віднайти шлях назад. А тепер вони знають, де ми.

Чоловік підвівся та застібнув ґудзики на піджаку.

— Вони йдуть, Біллі-Рею. Наші боги повертаються. Усе, що нам треба зробити, — це бути готовими відчинити їм двері.

Чоловік відійшов від стола і занурився в натовп. За кілька секунд Санґвін побачив його разом із якоюсь жінкою крізь невеличку щілину в юрбі, але наступної миті прогалина замкнулась, і вони зникли.

Санґвін дав своєму капучино охолонути. Колись він поклонявся Безликим, але вісімдесят років тому усвідомив, що йому не надто сподобається, якщо боги повернуться та захоплять владу над світом. Але робота є робота, а він не дозволяв власним політичним чи релігійним поглядам втручатись у справи. Крім того, група Диявольєрів добре платила. Рука Санґвіна ковзнула до кишені піджака й конверта в ній, і сумніви покинули його. Він підвівся з-за столика, йдучи в напрямку двох італійок, що пройшли повз нього.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ніч поклала край спеці та принесла дощ. Валькірія сиділа біля пірса, її куртка змокла та стала слизькою. То була не та чорна куртка, що рятувала їй життя, а темно-синя, з капюшоном, який дівчинка насунула на голову. Джинси промокли наскрізь, та їй було все одно.

Минуло два дні відтоді, як вони зійшлися в битві з бароном Мстивославом та Ґротескером у шпиталі Чистоводдя, і, попри всю магію Бурка, Валькірії досі було боляче. Рана на щоці зцілилася, не лишивши по собі навіть шраму. Решта порізів та синців також зникли, проте тіло перенапружилось і втомилося. Та вона була жива, тож коли десь боліло, дівчинка не жалілася — була просто рада своїй здатності відчувати будь-що.

Гаґард заснув і занурився в тишу. Море накочувалось на пірс і кидалося на нього так, наче намагалося посунути чи схопити й занурити у свої глибини. Повітря було свіже, і Валькірія вдихала його глибоко й повільно, подовгу затримуючи у легенях. Вона не заплющувала очей і не зводила погляду з хвиль, допоки не почула автівку.

«Бентлі» зупинився, фари вимкнулися. Черептон вибрався назовні та підійшов до дівчинки. Його піджак маяв на вітрі. Дощ лив на криси його капелюха та зрошував плечі.

— Досі на посту? — спитав він.

Валькірія стенула плечима.

— Не всіх вампірів Смерка інфікували водночас. Можливо, одного чи кількох, кого він заразив нещодавно, вода не вбила. Якщо ніхто не випливе до завтрашньої ночі, тоді я вважатиму,що всі вони померли.

— І тоді поспиш?

— Обіцяю.

Вона підвела на нього погляд.

— Як твоя рука?

Детектив продемонстрував їй свою правицю та вигнув пальці, сховані за рукавичкою.

— На місці. Повертається до норми, дякуючи Буркові. Важкі в нас видалися дні.

— Твоя правда.

— Таніта приходила побачитись?

Валькірія кивнула.

— Заходила по дорозі до аеропорту. Сказала, що містер Блісс займається Ґротескером, розбирає його на шматки.

— Розбирає на шматки, поділяє їх на початкові складові, а тоді дрібненько нарізає, спалює та розвіює порох. Тепер уже точно можна сказати, що Ґротескер не повернеться. А якщо й повернеться, то дуже, дуже дрібними шматками.

— А обладунок Гріхопада?

Черептон завагався.

— У Туріда Ґілда. Мабуть, він збирається заховати його туди, де ніхто зі злими намірами не зможе його дістати.

— Ти йому віриш?

— Я вірю, що він збирається заховати його, допоки не знайде йому застосування.

Валькірія підвелась і тепер стояла біля детектива.

— Тебе досі звільнено?

— Так.

— Але ж хіба вони не бачать, що то його жадоба та його дурість передусім допомогли Мстивославові втекти?

Черептон схилив голову.

— Хто вони? Ніяких їх немає. Ґілд — Верховний Маг, він єдиний тримає всю владу. Нікому наглядати за наглядачем, Валькіріє.

— Є ми.

Він розсміявся.

— Так, мабуть, є.

Порив вітру зірвав з дівчинки капюшон. Вона не стала надягати його знов.

— І що ми робитимемо далі?

— Я збираюся робити те, що завжди, — розслідувати злочини й рятувати світ, зазвичай за секунди до того, як він розвалиться. Утім, визнаю, цього разу це ти врятувала світ. До речі, молодець.

— Дякую.

— Ми впораємось. Обходитися без ресурсів Святилища буде непросто, проте ми зможемо. У нас лишилося дещо більше в роботі. Усе досі не скінчилося.

Волосся Валькірії пристало до її голови, а потоки дощової води стікали по обличчю.

— Таємничі керівники Санґвіна.

— Звісно. Хтось працює за лаштунками, тримаючись у тіні. Проте, боюся, наш час добігає кінця, тож ми маємо бути готові до того, що трапиться далі.

Він поглянув на неї.

— Насуваються погані часи, Валькіріє.

— Здається, це вони і мають робити.

Через вітер та дощ вона майже не помітила цього, проте побачила, як Черептон схилив голову, а тому перевірила, які відчуття принесе їй повітря. Повітряні потоки крутилися й звивалися всюди, але в одному місці поза ними наштовхувались на щось, так само як море боролосяз пірсом.

Напарники повільно обернулися та побачили вампіра. Його руки були м’язисті, а вени випиналися з мокрої білої шкіри. Він був голодний і важко дихав. Проте він вижив і тепер шукав першу жертву. Вампір оголив ікла й звузив чорні очі. Його м’язи напружилися.

Він наближався до них крізь дощ. Черептон потягнувся до піджака по револьвер, а Валькірія викликала полум’я у своїй руці та знову приготувалася до битви.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.