Переклад з польської Сергія Легези

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Anna Kańtoch, 2015. Published with arrangements with Grupa Wydawnicza Foksal

© Dominik Broniek, обкладинка, 2019

© Панченко О. І., ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7385-58-4

Аннотація

Польща, 1953 рік. Минуло два місяці після канікул, що перевернули догори дриґом життя тринадцятирічної Ніни. Вона отримала надзвичайний розум та силу, але так і не навчилася їх контролювати. Ніна намагається приховати свої здібності, адже будь‑якої миті за нею можуть прийти ВОНИ — люди в мундирах, що полюють на янголів… Тож коли до школи приїздять поручник Лис та сержант Сова, дівчину це зовсім не дивує. Військові забирають її до Інституту Тотенвальд, де над дітьми, які контактували з крилатими, проводять дивні експерименти. У Тотенвальді Ніна зустрічає своїх друзів із Маркотів, і їм знову разом доведеться протистояти янгольським чарам. Та чи можуть вони покластися одне на одного? Важко довіряти комусь, коли не знаєш, хто твій справжній ворог, а всі навколо щось приховують…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

в якому Ніна вирішує, що все спокійно,
і навіть не знає, як сильно помиляється

Перо зависло в повітрі, чорнила капнули на чистий аркуш.

«4 листопада 1953 року, — написала Ніна чітким, трохи нахиленим почерком. — Уже два місяці все спокійно». Вона нахилила голову й критично оглянула те, що написала. Може, й не найкращий початок, але принаймні хоча б якийсь.

«У серпні я повернулася з канікул, що змінили моє життя, — писала дівчинка. — Я була в Маркотах, у старому монастирі, куди один янгол запросив мене разом із дванадцятьма іншими підлітками. Там я довідалася, що насправді крилаті не є янголами — вони прибульці з іншої планети. Удають янголів, аби людям було простіше їх сприймати, а ще вони змінюють наш світ, щоб у ньому була магія, бо тільки в такій реальності вони можуть жити.

Також крилаті створюють обраних, які мають захищати їх від одвічних ворогів, що прибули слідом за ними з зірок. За канікули янгол мав знайти поміж нами обраного, але виявилося, що хлопець, який ним був, помер раніше, ніж дістався до монастиря, а ми — дванадцятеро, які лишилися, — начебто успадкували його здібності: кожен по одній.

Ніхто, навіть янголи, не знає, як це трапилося, але мені дістався швидкий розум. Також у мене є щось подібне до магічних здібностей, що проявляються лише на світанку, у сутінках або коли дощить. Це, здається, пов’язано з магією Маркотів.

Тож, підсумовуючи, я одна дванадцята обраного, створеного янголами, і маю силу, яку не вмію контролювати.

Також мені відома таємниця крилатих, і я не впевнена, що вони мене за це люблять.

Крім того, мене й інших підлітків з Маркотів, найімовірніше, шукають ВОНИ, люди в мундирах, комуністи, які не вірять ані в Бога, ані в янголів. Якщо нас знайдуть, то проводитимуть над нами експерименти, аби зрозуміти, як діє наша магія. Зрозуміло, я в цьому не впевнена, але не хотіла б перевіряти. ВОНИ відомі тим, що приходять посеред ночі, а потім кидають тебе за ґрати й виривають тобі нігті.

Як сказав би янгол, із яким я познайомилася в Маркотах, це означає, що в мене проблеми.

А найгірше — це те, що я не знаю, кому можу довіряти».

Ніна пробігла поглядом по тексту, виправила дві коми, а ще «обраного» на «Обраного» — померлий Славек, безумовно, заслуговував на велику літеру. За мить вона вирвала аркуш, зім’яла його в кульку й жбурнула в розжарену кухонну піч.

Ще із самого початку знала, що не вестиме цей щоденник — не мала куди ховати зошит і тільки весь час хвилювалася б, чи хтось його випадково не знайшов і не прочитав. Але, написавши перші рядки, вона відчула полегшення. Це не те саме, що розповісти комусь, але дуже схоже.

У кухні було спекотно, на плиті варився крупник[1], пахло юшкою і свіжим тістом. Ніна вибрала кілька картоплин, порізала їх, кинула в каструлю. Коли вони вже майже зварилися, у замку заскреготів ключ і до кімнати ввійшла мама, знімаючи з шиї довгий шарф. Її волосся було вологим від дощу, а в кутиках рота, як завжди, лежали глибокі сумні зморшки.

— Суп готовий? — запитала вона.

— Так, — відповіла Ніна.

— Як почувається Шимек?

— Здається, краще.

Коли Ніна заглядала до нього, молодший брат спав, дихаючи трохи легше, а в його легенях уже не дуже й хрипіло. У Шимека було слабке здоров’я, і, ледь холоднішало, він підхоплював застуду за застудою. Минулого року хворів із перервами від жовтня до березня, а зиму проводжав запаленням бронхів. Батьки сподівалися, що цього року буде інакше, але поки що сподівання залишалися марними.

— Це добре, — мама зняла пальто. У її голосі чулося полегшення, але не справжня радість. Ядвіга Панкович не вміла радіти по‑справжньому. — Уроки вивчила?

— Так. А ще прибрала в кімнаті й дала Шимеку таблетки. Можна піти погуляти із Кролем? Повернуся ще до темряви.

Мати мить споглядала за Ніною, наче шукаючи привід заборонити, і, не знайшовши, коротко кивнула.

— Тільки не запізнюйся.

Пішла в кімнату й стежила, як дочка вдягається. На її обличчі проступав неспокій.

— Ніно?

— Гм? — буркнула дівчина десь із глибин светра, крізь який саме просувала голову.

— Ти ж, сподіваюся, не робиш нічого несусвітнього?

— Ні, — вона подумки прикидала, про що це мати. Про куріння цигарок за школою? Про побачення з хлопцями? У будь‑якому разі мати навряд чи мала на увазі янгольські таємниці чи магічні сили, тож Ніна могла відповісти майже чесно.

— Це добре, — повторила Ядвіга Панкович. — Зараз не час для проблем.

Наче колись буває час, подумалося Ніні. Проте вона знала, що мати має рацію — зараз, коли Шимек знову розхворівся, батьки не могли приділяти увагу доньчиним проблемам. Це була одна з причин, через які вона вирішила зберегти події останніх канікул у таємниці. Другою причиною було те, що мати надто довіряла янголам і радше не повірила б Ніні, якби та раптом заявила: «Гей, а знаєш, що крилаті — геть не посланці Бога, а просто чужинці з космосу? А ще вони використовують підлітків, таких як я, для битви з потворою, яку ти напевне назвала б дияволом». Батько… батько, може, і повірив би, але він повністю підкорявся матері, а до того ж надто легко сердився. Тому Ніна, приїхавши з канікул, вигадала для батьків історію про те, що в монастирі стався нещасний випадок, одна дитина загубилася у лісі, а їй довелося повертатися раніше.

— Ти все ще приятелюєш із Агнешкою? — Ядвіга Панкович пішла за дочкою до передпокою, де дівчина зав’язувала черевики. — Вона на тебе погано впливає…

Агнешці було стільки ж років, скільки й Ніні — тринадцять, — але на вигляд їй можна дати шістнадцять, а може, навіть і сімнадцять. Інколи вона брехала, що ходить до ліцею, а потім домовлялася зі студентами вроцлавського університету, пила з ними каву й дискутувала про екзистенціалізм (це просто, інструктувала вона Ніну, сидиш із похмурим обличчям і говориш, що життя не має сенсу, а Сартр був правий). Ніна не знала, вона більше заздрить чи лякається, — сама, мабуть, не знайшла б у собі сміливості піти на таке побачення. На щастя, ця проблема їй не загрожувала: під час канікул вона підросла на кілька сантиметрів, але дзеркало явно свідчило, що мине ще чимало часу, перш ніж хтось зі студентів запросить її до кав’ярні.

— Ми не бачимося надто часто.

Це було правдою — з нового шкільного року її дружба із Агнешкою почала потроху псуватися. Вони не сварилися, нічого такого не траплялося, але часто‑густо виявлялося, що в кожної з них є власні справи. Крім того, Агнешка, здається, відчувала, що подруга щось від неї приховує.

— А ти часом не закохалася? — розпитувала мати.

— Ні, — цього разу Ніна могла бути чесною на всі сто відсотків.

— Це добре. Нехай це ще почекає. — Ядвіга Панкович здавалася трохи розчарованою, наче закоханість, хоча й не дуже бажана, була б хоч якимсь поясненням.

— Мамо, у чому річ? — Ніна трохи дратувалася. — Я ж не роблю нічого поганого.

— Може, саме тому я і хвилююся. — Жінка досі здавалася насупленою, вертикальна зморшка перетинала їй лоба. — Коли в тебе підростає дитина, починаєш боятися проблем.

— Я можу розбити кілька шибок, — запобігливо запропонувала Ніна. — Або домовлюся про побачення з паном Геньо, хочеш?

Пан Геньо мешкав на поверх вище, був трохи недорозвинений і кричав кожній дівчині, якій уже виповнилося десять років: «Гей, панянко, чи не підеш зі мною на морозиво? »

— Навіть не думай! — гарикнула Ядвіга Панкович, яка була позбавлена почуття гумору. — Я тобі говорила, що нам проблем не треба.

Ніна вирішила не вказувати матері на протиріччя у її словах і, як завжди, із легким незадоволенням глянула на своє відображення у дзеркалі. Вона здавалася такою… до розчарування звичайною. У вересні, одразу після повернення з канікул, вона пішла до перукаря і попросила постригти себе під хлопця — із болем, бо волосся у неї було справді красиве, густе й довге. Але Ніна зробила це, аби ВОНИ її не впізнали; через це вона на якийсь час відмовилася від елегантних суконь із оборками й почала носити прості спідниці й навіть штани. Тепер розмірковувала, чи цей камуфляж узагалі мав якийсь сенс — може, насправді ніхто її не шукав?

Вона чесонула чубчик, що скручувався над лобом у непокірні каштанові кучері, — з вересня волосся трохи відросло, але йому досі було далеко до колишньої довжини, — зітхнула й, пообіцявши матері, що «не зробить нічого дурнуватого», вийшла з дому.

* * *

У квартирі на другому поверсі її з ентузіазмом привітав сетероподібний клубок рудої шерсті на чотирьох лапах, чи ж то Кріль, який завдячував незвичайним іменем тому, що з якоїсь причини дуже любив сирі овочі. Власниця песика, стара пані, два тижні тому зламала стегно, і відтоді добрі сусіди вигулювали її улюбленця. А Ніна любила як саму тваринку, так і прогулянки, а собака, своєю чергою, любив її.

— Крілю, до мене, — сказала вона, застібаючи нашийник.

Песик і не подумав її слухатися, лише танцював навколо, наче мав у лапах пружинки, радісно скиглив і намагався лизати дівчині руки. Заспокоївся тільки на вулиці, коли побіг із виваленим язицюрою до парку. На другому кінці натягнутої шворки, перестрибуючи мулисті калюжі, мчала Ніна. Дощу не було, але в повітрі висіла липка волога, осідала на волоссі й віях. Небо мало колір крижаної синяви, сонце скочувалося дедалі нижче, підсвічувало червінню розтріпані хмари. У гіллі дерев грав вітер, зриваючи з них останнє листя, скручене й буре, схоже на сушених комах. Ще недавно світ мінився усіма барвами осені, а тепер раптом посірішав, наче близька зима висмоктала з нього всі кольори.

У парку Ніна спустила Кроля з повідка, а потім знайшла паличку й кинула собаці. Дивлячись, як песик крутиться по засохлому листі, думала про те, що вона написала на папірці.

Останні два місяці панував спокій.

Це правда. Відтоді як повернулася з канікул, вона жила абсолютно звичайним життям взірцевої доньки й учениці, уранці йшла до школи, удень робила домашні завдання, готувала обід і прибирала. Увечері інколи виходила гуляти з Агнешкою, але найчастіше залишалася вдома, читала, дивилася з батьком альбоми з малярства або обігрувала молодшого брата в карти. Це було досить приємне життя, саме таке, за яким вона сумувала, коли влітку відбувалися всі оті безумні речі. Життя, де пригоди є лише в книжках, які людина читає, п’ючи гаряче какао й зручно загорнувшись у затишну ковдру.

Життя, в якому Ніні дедалі сильніше чогось бракувало.

«Це не я, — подумала вона, підіймаючи паличку й кидаючи її Кролю. — Принаймні не до кінця я. Я — дівчина, яка вистрибнула на ходу з потяга й зрозуміла, як перемогти Бестію-з-Кола».

«Я не просто чемна дочка і взірцева учениця, я здатна на більше. І я не хочу до кінця життя готувати обіди й прибирати, я терпіти не можу готування і прибирання».

Вона неспокійно роззирнулася, наче ця декларація могла притягти до неї небезпеку, але навколо не було й живого духу, тільки на старому букові сиділа ворона, поглядаючи на Ніну очима-намистинками. Вітер стих, сонце сідало нижче й нижче до горизонту, і Ніна відчула, як у ній пробуджується магія. Вона пульсувала у венах, наче глибоко всередині дівчини раптом застукотіло друге серце. Ніна зітхнула, а потім глянула на сукувате гілля.

«Хочу, щоби гілка зламалася», — подумала.

Ну ж бо, роби!

Певний час нічого не відбувалося, тільки повітря загусло, ніби перед грозою, аж урешті в голові Ніни щось стиснулося, а потім розслабилося, наче додаткові м’язи. Гілка зламалася: спершу тихий тріск, а за мить оглушливий гуркіт розколотого стовбура. Ніна відстрибнула, машинально затуляючи обличчя, а бук вибухнув, сиплячи навколо шматки кори й деревини. Неподалік почувся болісний тваринний вереск, а за мить обірвався.

— Кріль? — крикнула вона у паніці. — Ти де?

Крізь струхлявілу пилюку вона побачила собаку, який шкутильгав до неї на трьох лапах. Праву передню тримав, підібгавши під себе.

— Кролику, песику, йди до мене!

Вона впала на коліна й погладила його по голові.

— Я не хотіла! Вибач, я справді не хотіла! Покажи, де в тебе болить?

Кріль вивернувся з її рук, коли вона торкнулася лапи, й відбіг на кілька кроків. Але за хвилину вже радісно стрибав на чотирьох лапах, немов нічого й не трапилося.

Ніна зітхнула, відчуваючи, як розтискується обруч, який стягнув горлянку.

От хай йому пек!

Треба глянути правді в очі, подумала вона, дивлячись на те місце, де ще недавно росло дерево, а тепер стирчала триметрова розшарпана кукса. Геть не було краще, ніж на початку, коли вона тільки починала тренуватися. Анітрохи не краще.

Вона могла загинути, якби одна з тих гілок ударила її по голові. Або могла вбити невинного собаку.

Користуватися магією було все одно, що намагатися втримати слизького вугра. Інколи це вдавалося, на кілька секунд могло здатися, начебто Ніна контролює те, що робить, але одразу після цього сила виривалася з‑під контролю і коїлося таке, як оце зараз. Дерева вибухали, розліталися шибки, з полиць падали предмети.

У Маркотах вона поранила Лідку, а зараз мало не вбила собаку. Може, слід схаменутися.

До сраки їй така сила. Навіщо комусь магія, яка не тільки діє лише за певних умов, але, на додачу, її взагалі не можна проконтролювати?

«Якби це була казка, — подумала Ніна, — то зараз з’явився б чародій із довгою бородою, який навчив би мене контролювати силу». Але чародія не було, Ніна й далі стояла сама-самісінька на пожовклій, засланій листям траві. Темрява навколо густішала, пасма холодної імли починали повзати між деревами, тлумлячи віддалене гавкання собаки.

«Може, час забути, що я взагалі маю якусь силу, і змиритися з тим, що я звичайна дівчина? Ну, майже звичайна, бо я більша розумака, ніж інші, але, по суті, те на те й виходить. Ані янголи, ані люди в мундирах аніскільки мною не цікавляться».

Вона не була впевнена, чи рада цьому, чи, може, трохи розчарована.

— Ти запізнилася, — привітала її мати з краплиною похмурого задоволення. — Ми з татом уже поїли, тобі залишилося трохи супу. — Ядвіга Панкович насупилася. — У тебе якісь тріски у волоссі. І брудні коліна. Що ти робила на тій прогулянці?

— Кріль потягнув за шворку — і я упала. — Дрібна брехня останнім часом стала для Ніни звичною. Інколи вона відчувала через це провину.

Перевдяглася, помила руки й сіла за стіл. Батьки не дозволяли їй читати за їжею, але зараз вона була на кухні сама і, скориставшись цим, потягнула до себе газету. Проглянула політичну інформацію (газети брешуть, говорив батько, треба читати поміж рядками), потім глянула на погоду (обіцяли дощ) і на хроніку подій.

Недалеко від Познані стався нещасний випадок, особливий потяг зійшов із рейок. На щастя, ніхто не загинув, було поранено лише четверо людей.

У Забже народилася четверня.

У Любомежі згоріли батьки дванадцятирічного Міхала. Міліція не знайшла причини пожежі.

Ніна машинально їла крупник, геть не відчуваючи смаку. Одна ложка, друга, третя. Літери танцювали в неї перед очима, від плити йшло тепло, а в шибки били перші краплі дрібного дощу.

Вона десь читала про подібний нещасний випадок, от тільки де?

Раптом вона підхопилася і кинулася до коробки з вугіллям, на якій лежав стос газет для розпалу. Проглянула «Трибуну люду», а потім «Експрес вечірній».

Ось, знайшла.

Сімнадцятого жовтня у Голдапі стався таємничий нещасний випадок: на шкільному стадіоні ні з того ні з сього померли троє хлопців. Їм було по чотирнадцять років, і вони нічим не хворіли — раптом просто впали й через кілька хвилин припинили дихати. Четвертий хлопець, який був поряд із ними, трохи молодший, стверджував, що не має і гадки, що трапилося. Ніхто нічого не чув і не бачив.

А ще раніше, у Катовіце, у квартирі на вулиці 1 Травня впала стеля, заваливши родину із п’яти осіб. Живою залишилася тільки тринадцятирічна Берта.

Ніна вилила рештки супу в каструлю, бо раптом втратила апетит. Гнівалася на себе, що раніше не звернула увагу на ці випадки. Адже знала, що їх поєднує між собою.

Присутність підлітка віком приблизно як Ніна. І магія, бо якщо стеля ще могла впасти сама собою, то пожежу, яка почалася ні з того ні з сього, а особливо смерть трьох здорових хлопців непросто було пояснити природними обставинами.

Цікаво, чи діти, які вижили, також провели час у такому місці, як Маркоти? Може, серед них навіть був хтось із давніх приятелів чи приятельок Ніни, бо газети не називали прізвищ, а імена змінювали «для безпеки осіб, про яких ідеться».

Вона відчула, як раптом стає холодно. Це не була пригода, про яку вона мріяла ще годину тому, це було щось зловороже й похмуре. Напевно, навіть щось гірше, ніж те, що вона пережила в Маркотах.

Наступний день розпочався невдало, бо Ніна проспала. Таке траплялося настільки рідко, що мати, яка її підганяла, турботливо запитала, чи вона, бува, не хвора. Однак Ніна була не хвора, а просто невиспана — довго не могла заснути, а потім усю ніч її мучили жахи, в яких вона кричала: «Я нікому не розповім! » — і бігала темними коридорами від янгола, чиї очі блискали, ніби ртуть.

Пізніше стало тільки гірше.

Перший урок був латиною з пані Конецпольською, суворою жінкою із завжди скривленим ротом і з очима, схованими за круглими окулярами. Вчителька говорила монотонним голосом, пишучи на дошці, крейда скрипіла, у шибку стукотів осінній дощ. Ніна відчувала, як повіки опускаються самі собою. Вона справді намагалася тримати очі розплющеними, і якийсь час страх перед латинянкою допомагав у цьому, але врешті‑решт втома перемогла.

За мить Ніна різко отямилася — Агнешка, яка сиділа поряд, штурхнула їй під ребра ліктем.

— Що? — мимоволі промовила Ніна, в останній момент згадавши, що не треба в класі говорити «Чого? ».

Усі дивилися на неї, увесь клас. Зрозуміло, тих, хто сидів позаду, вона бачити не могла, але все одно відчувала спрямовані на неї погляди.

Учителька, яка також очікувально дивилася на неї, схоже, тільки-но про щось запитала.

— Спляча Принцеса нагадає нам, що таке «supinum», — повторила вона голосом добре вихованої ящірки. — Пам’ятаєш? Ми вчили це ще минулого року.

Супінум? Ніна знала, що щось таке існує, але, окрім цього знання, у її пам’яті зяяла чорна діра: нічого, нуль, жодної гадки, що це за дурня. Дієслово чи іменник, а може, якась інша частина мови?

Так бувало вже й раніше, бо влітку, у Маркотах, Бестія-з-Кола вижерла в Ніни фрагменти пам’яті. Їх було небагато: так, ім’я якоїсь далекої тітки чи спогади з першого класу. Здебільшого нічого такого, із чим не можна було б розібратися.

Здебільшого, як виявилося зараз.

— Не пам’ятаю, — сказала вона, відчуваючи сором.

Пані Конецпольська скривилася:

— Сідай, двійка. Ти мене дуже розчарувала, Ніно.

Дівчина сіла, похиливши голову. Одна двійка — ще не трагедія, подумки втішала вона себе, хоча саме на латині погану оцінку відпрацювати було непросто. «Можливо, мама навіть зрадіє, що в мене якісь проблеми? » — подумала вона з гумором шибеника.

Проте найболіснішим для неї виявилося розчарування учительки. Ніна не любила ані пані Конецпольську, ані латину, і все‑таки щось у ній, та її частина, яка залишалася чемною дівчинкою і доброю ученицею, не хотіла завдавати жінці клопоту.

З математикою все було нормально, але на біології Ніні знову не пощастило, бо вчитель викликав її до дошки.

— Панна Панкович розповість нам, що їй відомо про паразитів людського організму.

Ніна про паразитів знала небагато, бо не любила біологію — від самого розглядання малюнків з усіляким паскудством, що там звивалося, їй хотілося блювати. Тому ввечері вона лише зазирнула в матеріал, вважаючи, що щось у голові залишиться і що за необхідності вона зуміє відповісти. На жаль, того, що вона запам’ятала, ледве вистачило на вимучену, за вуха натягнену трійку, і Ніна повернулася за парту мокра, наче миша, й червона від сорому. Цього разу вона не могла прикриватися Бестією-з-Кола, цього разу винною була сама.

— Нічого не кажи, — буркнула Агнешці, коли після третього уроку вони сиділи на сходах, що вели на горище.

З нижніх поверхів долинав вереск дітей, які бігали коридорами, і суворі голоси чергових учителів; вище мало хто заходив, тож тут дівчата знайшли трохи спокою.

— Нормально, — Агнешка стенула плечима. — А ти не хвора, бува?

— Ні, лише трохи втомилася. — Якусь мить Ніні до смерті хотілося розповісти все світловолосій подрузі. Власне, вона мала зробити це вже давно, адже вони були знайомі з дитинства й завжди довіряли одна одній, але щоразу її щось стримувало. Може, переконаність, що той, хто влітку не був у Маркотах, не зрозуміє, що там трапилося. Або ж усвідомлення того, що Агнешка, хоча й розумна і розсудлива, є надто звичайною дівчиною, яку цікавлять надто звичайні справи. Якби проблема полягала у стосунках із хлопцями чи чомусь подібному, Ніна одразу б усе їй розповіла, але магія і янголи… Про це Агнешка нічого не знала й, мабуть, знати не хотіла.

Насправді Ніні був потрібен хтось із Маркотів, той, хто її зрозумів би. «Я могла б написати Тамарі або Яцеку», — подумала дівчина. Вони мали адреси одне одного і з канікул обмінялися кількома листами; лише кількома, аби не провокувати біду.

На сходах почулися важкі кроки, і за мить з’явилася голова засапаної пухкенької дівчини із сьомого «Б» — Ніна знала її в обличчя, хоча не пам’ятала, як звати. Франка? Стася? Якось так.

— Ти ж Ніна, так? — привіталася Франкостася. — Я чула, що ти… ну, наче вгадуєш різне?

— Наче, — кивнула Ніна.

— І треба тобі заплатити?

— П’ять злотих, — втрутилася Агнешка і поспіхом додала: — Я її асистентка.

Це вона вигадала умову, що без грошей відповіді немає. «Якщо робитимеш це задарма, — аргументувала, — люди безустанно чогось вимагатимуть і врешті залізуть тобі на голову». Ніна, трохи подумавши, визнала її правоту: зрештою, п’ять злотих — це ж небагато. Мине чимало часу, коли такий метод дасть можливість винайняти приміщення на Бейкер-стрит.

— Добре, дам тобі п’ять злотих, якщо відповіси мені на одне запитання…

— Ну? — підігнала Ніна.

Франкостася зарум’янилася і переступила з ноги на ногу.

— Чи Кжисек, знаєш, той, із сьомого «В», чи він… Ну, чи я йому подобаюся?

— Це не так просто, — сказала Ніна, яка ледь розуміла, про якого хлопця йдеться. — Тобто я можу тобі відповісти, але не зараз, мені спочатку потрібно побачити вас разом…

— Інакше кажучи, ти не знаєш? — розсердилася Франкостася.

— Не знаю, — визнала Ніна. — Я не ворожка.

Товстенька дівчина розчервонілася ще більше.

— Я від самого початку знала, що це без сенсу. Піду до мадам Зулейки, вона знатиме.

— Щось ти як дурна, — Агнешка позіхнула, коли Франкостася зникла зі сходів. — Треба було сказати «так» і взяти п’ять злотих. Урешті‑решт, це ж цілком імовірно, що вона комусь подобається: у неї кльові шмотки, та й сама вона цілком нівроку, хоча й могла б трохи схуднути.

Ніна задумливо кивнула.

— А хто така мадам Зулейка? — запитала.

Агнешка захихотіла.

— Не знаєш? Ворожка, справжня. Здається, циганка, але я не впевнена. Має кабінет на Паризької Комуни, і майже всі дівчата зі старших класів уже в неї побували. Кожній вона наворожила, що вийдуть заміж за гарного й багатого хлопця.

— Це значить, що вона бреше.

— Бо це ти дійшла такого дедуктивного висновку? — Агнешка звела брови.

— Бо так каже статистика, — знизала Ніна плечима. — Дівчат у старших класах, зараз порахую… десь вісімдесят, може, навіть дев’яносто. Не думаю, щоб у всьому Вроцлаві було стільки багатих красивих хлопців.

— Псуєш забаву. — Агнешка знову позіхнула, цього разу демонстративніше. — Колись ти була іншою.

— Знаю, — буркнула Ніна. Їй також не подобалося, що відтоді, як вона отримала детективні здібності, вроджений романтизм дедалі частіше програвав змагання з так само вродженою розсудливістю.

— Збираєшся до мадам Зулейки? — запитала Агнешка. — Якщо хочеш, можемо піти разом, буде цікавіше. Тільки їй треба заплатити значно більше — дати п’ятдесят злотих або пачку хороших цигарок.

— У мене немає ані п’ятдесяти злотих, ані пачки хороших цигарок, — буркнула Ніна. — Та я й не хочу йти до якоїсь мадам Зулейки.

Десь за п’ять хвилин до кінця перерви на сходах з’явився Пьотрек, вкритий ластовинням хлопчина з Ніниного класу. Під пахвою він ніс товстезний том і здавався дуже наляканим.

— У мене немає грошей, — заявив без вступу. — Але якщо ти мені допоможеш, я дам тобі оце, — подав їй книжку.

Ніна прочитала назву: «Клінічна психіатрія».

— Вона товста, як ти любиш, — у голосі хлопця звучав відчай.

— Зате із сюжетом проблеми, еге ж?

— Га?

— Не важливо, — буркнула Ніна, заглядаючи у книжку. Вона була стара, обкладинка — із тріщиною, а з середини висипалися сторінки.

— Мама й не помітить, — поспішно запевнив Пьотрек. — То як, допоможеш?

— Дай здогадаюся, — дівчина закрила «Психіатрію». — Ти мав занести її сьогодні після школи в ремонт?

— О! — хлопець витріщив очі. — Ти й справді знаєш різні речі!

— Це було неважко, — Ніна трохи скривилася. — І я не можу взяти книжку, яка належить комусь іншому.

— Скажу мамі, що не вдалося її відремонтувати. Не будь свинею, ти мені справді потрібна!

Ніна зітхнула, ігноруючи Агнешчин погляд.

— Добре, зробімо ось як: я позичу в тебе цю книжку до завтра, а натомість спробую тобі допомогти.

— Супер. То скажи мені, що буде сьогодні на контрольній з історії. Я мушу отримати хорошу оцінку, розумієш? Батько сказав: ще одна двійка — й не буде табору взимку! Я намагався вчити, справді, але цих завдань забагато, а вдома…

— Тихо, — Ніна махнула рукою, і Пьотрек слухняно замовк, дивлячись на неї великими очима.

Першої миті вона хотіла машинально сказати, мовляв, гадки не має, що буде на контрольній, але, може, зуміла б, так би мовити… здогадатися? Як Шерлок Голмс, який робить дедуктивні висновки з різних дрібниць. Вона викликала в пам’яті момент, коли пан Боянович обіцяв перевірку: вираз його обличчя, погляд, яким він обводив клас…

— Благаю, — простогнав Пьотрек.

Різкий звук дзвоника наповнив коридори й вимів з них галасливу дітлашню.

— Вивчи про Версальський договір, — сказала Ніна, встаючи. — У тебе є дві години.

— Дякую, — Пьотрек розвернувся і збіг сходами.

Агнешка також підвелася.

— Ти це вигадала, — сказала, коли вони йшли до класу.

Ніна не відповіла, бо й сама не була впевнена, що тільки-но зробила.

Польська й пластика минули без проблем, а потім настав час історії. Пан Боянович наказав сховати зошити й роздав аркуші. У класі стало тихо, було чути лише кроки вчителя, який прогулювався між рядами, а ще неспокійне дихання учнів.

Надворі знову задощило, потоки листопадової зливи били у вікна, по шибках текла вода, наче розмиваючи дерева, що розгойдувалися за вікном. Ніна стримала дихання, відвертаючись від задоволеного, сповненого надії Пьотрека. Вона не була впевнена, чи зуміє глянути йому в очі, якщо помилилася.

— Одне запитання, — сказав пан Боянович. — Написати головні результати Версальського мирного договору та його наслідки. Маєте півгодини. Жодних розмов, жодного підглядання.

Агнешка здивовано подивилася на подругу. Пьотрек полегшено всміхнувся. Ніна зітхнула, розціпивши стиснуті на пері пальці. Присунула ближче чорнильницю і почала писати.

Це був останній урок, і ті, хто віддав аркуші, могли йти додому. Ніна закінчила роботу першою, надягнула пальто й закинула на спину ранець. Затрималася в коридорі біля виходу. Дощ перетворився на стіну води, на калюжах розквітали й лопалися великі бульбашки. Із причинених дверей тягнуло холодним мокрим повітрям.

За хвилину повз Ніну пройшов радісний Пьотрек.

— Велике тобі спасибі, — сказав, плескаючи її по плечу. — Ти й справді геніальна.

Вона ж дивилася, як він зникає за сірою завісою дощу.

— От не знала я, що ти така егоїстка.

Ніна розвернулася. Поруч стояла Агнешка, її губи були стиснуті, обличчя сповнене невдоволення.

— Егоїстка? — здивовано перепитала Ніна.

— Ти ж знаєш, що в мене не дуже добре з історією. Могла б і раніше сказати, я принаймні знала б, що вчити. А так знову отримаю трійку і мати на мене кричатиме.

— Та я ж сама не знала, які будуть запитання…

— Та досить уже, — Агнешка стенула плечима. — Кому ти хочеш голову задурити?

Вибігла, навіть не глянувши на Ніну, хоча вони завжди йшли до зупинки разом, повертаючись додому тим самим трамваєм.

Егоїстка. Може, Агнешка трохи мала рацію. Ніна добре знала історію, а крім того, пан Боянович її любив і ставив високі оцінки, навіть якщо вона плутала дати або її трохи заносила фантазія. Тому Ніна не непокоїлася через контрольну й зазвичай їй і на думку не спало б, що в когось можуть бути проблеми саме із цим предметом.

Пьотрек і Агнешка, подумала вона, могли б і повчитися трохи.

Проте на згадці про вираз обличчя подруги стиснулося серце.

Ніна ще трохи почекала, але дощ не припинявся, тож вона побігла, хлюпаючи по калюжах, зіщулившись під струменями, які сікли, промочивши за кілька хвилин волосся і спідницю, що стирчала з‑під пальта. Пальто ще опиралося, хоча Ніна й відчувала перші крижані струмочки на шиї.

До зупинки саме під’їжджав трамвай — якби дівчина пришвидшилася, то встигла б на нього. Але ж на цю саму «п’ятірку» чекала Агнешка, а Ніна не мала бажання їхати додому разом. Вони тоді мовчали б, уникаючи погляду одна одної, і почувалися б дурнувато. Ні, з Агнешкою вона поговорить завтра, до того часу її злість має минути.

Тож дівчина дозволила, щоби трамвай поїхав, блискаючи розмитими дощем вогнями. До наступного було двадцять хвилин, і Ніна не могла стільки часу стовбичити, наче пеньок, на зупинці. Черевики вже промокли, волосся прилипало до обличчя.

Під впливом неочікуваного імпульсу вона попрямувала до найближчої кав’ярні. Завагалася на мить, але увійшла; зачинила двері, які наче відтяли її від холоду й дощу.

Усі на неї озирнулися — принаймні так Ніні здалося.

Дівчина відчула себе невпевнено: раніше вона завжди ходила до кав’ярні з батьками або подругами, але не сама. «Але ж я маю право тут бути, — виклично подумала. — Я така сама добра клієнтка, як і інші».

Утішена цією думкою, вона зняла пальто й присіла. Вода з волосся капала на скатертину, в теплі одяг запарував. Пахло кавою і шоколадними тістечками.

— Що тобі подати? — кельнерка з’явилася біля столика наче з‑під землі.

— Чай із лимоном, — вирішила Ніна, подумки підраховуючи гроші в гаманці.

На тістечко, мабуть, не вистачить. А може, це й добре, останнім часом спідниці стали трохи затісними в поясі.

Кельнерка кивнула й зникла, аби за мить повернутися зі склянкою, над якою здіймалася пара. Ніна чекала, поки чай вистигне, і роздивлялася людей. Намагалася, як Шерлок Голмс у книжках, здогадатися, хто ким є. До славетного англійського детектива їй, щоправда, було далеко, але вона мала час потренуватися.

Троє дівчат за столиком поруч були геть не загадковими — голосно сміялися, говорили із сільським акцентом, та ще й про якесь креслення планів. Напевне, студентки Вроцлавського університету, які вступили на архітектуру завдяки балам за походження[2]. Далі сиділа старша пані з кислим виразом обличчя, одягнена в невибагливе латане плаття і черевики з дірками на носках. Проте манери вона мала бездоганні й здавалася… тією, яка звикла до кращого життя? Так, найімовірніше, саме так. Може, це графиня, яка втратила все під час війни, подумала Ніна, фантазуючи про втечу по вкритому кригою озеру: з‑за дерев уже лунають постріли, із саней випадає кофр[3], на сніг летять родові коштовності, діаманти й золоті монети…

Одразу висварила себе за такі думки — детектив має доходити висновків, а не вигадувати невідомо що.

За останнім столиком сиділи жінка середнього віку й молодий чоловік. Жінка мала міцну статуру, широкі стегна й чималий бюст, але попри це було в ній щось чоловіче. Одягнений у чорний гольф чоловік мав бридке гостре обличчя з довгим носом. Окремо вони, напевне, здавалися б цілком нормальними, але, коли отак сиділи разом, було в них щось дивне, наче… не пасували одне одному? Ніна гадала, ким вони можуть бути: тітка й племінник? Пані професорка й студент? Чоловік у чорному гольфі здавався трохи схожим на тих, з ким Агнешка дискутувала про відсутність сенсу життя, але студенти зазвичай носили довше волосся. Може, це просто колеги, подумала дівчина, хоча й цей висновок здавався їй хибним.

Некрасивий чоловік потягнувся за сигаретою і запалив. Щось говорив жінці, але настільки тихо, що Ніна не чула ані слова. Але ж чудово бачила малу пласку пачку, що відбивалася у дзеркальній стіні кав’ярні. «Santos Dumont, — прочитала вона. — The Cigarette Par Exellence». Дорогі? Могла б закластися, що так, бо пачка була червона, із золотою картинкою. Вона ніколи не бачила у батькових знайомих чи у вчителів таких цигарок.

Серце застукотіло.

Вона, звісно, не вірила у ворожок. Ну, десь так відсотків на дев’яносто дев’ять не вірила. Утім, завжди існував шанс, нехай малий, що мадам Зулейка й справді має магічні здібності. Бо Ніна ж знала, що чари існують, — переконалася в цьому в Маркотах.

«Хіба це зашкодить? — думала. — У найгіршому разі я просто розчаруюся. А може… може, ця ворожка дасть мені відповідь на кілька запитань, бо завжди краще знати, ніж не знати».

Некрасивий чоловік докурив і схилився до своєї супутниці. Пачка лежала на краю столика, наче запрошуючи її взяти. Ані жінка, ані чоловік не дивилися на цигарки.

«Я ж навіть зроблю йому послугу, — виправдовувалася Ніна. — Палити шкідливо».

Вона заплатила за чай і пішла до дверей. Не була впевнена, чи ризикне це зробити, але, коли проходила повз столик нетипової пари, раптом наважилася і простягнула руку, схопивши цигарки. «Не біжи, йди нормально», — наказувала сама собі подумки. А потім глянула в дзеркало і побачила, що бридкий чоловік дивиться на неї. Не кричав: «Хапайте злодійку! » — нічого такого, тільки дивився уважно. І тоді Ніна запанікувала й побігла. Отямилася лише через два квартали, задихаючись, із пачкою, яку досі стискала в руці. Усвідомила при цьому аж два моменти: по‑перше, дощ ущух, по‑друге, її ніхто не переслідував.

А вона вперше в житті щось украла. Уявляла обличчя матері (похмурий погляд, що наче говорив, як сильно Ніна її розчарувала) й реакцію батька (цього разу він точно взявся б за пасок). Мало не пішла назад, аби віддати цигарки. Але перелякалася; ці люди були трохи дивні, і Ніна не розуміла, що вони могли зробити, якби вона знову зайшла до кав’ярні. Хвилинку її спокушала думка просто викинути цигарки, позбувшись таким чином доказів, що обтяжували б її сумління, але це було б ще дурнішим — коли вона вже їх узяла, то принаймні мусить ними скористатися.

Годинник на церковній вежі показував за чверть другу. Після школи Ніна часто йшла до Агнешки, тож мама не чекатиме її ще десь годину чи півтори.

Дівчина сунула пачку цигарок у кишеню і завернула на вулицю Паризької Комуни.

* * *

Мадам Зулейка мешкала на останньому поверсі старої кам’яниці. Сходи рипіли під ногами, а біля дверей ще було помітно сліди від табличок з іменами колишніх німецьких мешканців. Ніна знайшла номер 18 і натиснула кнопку дзвоника. У глибокій тиші він дзенькнув напрочуд гучно й настирливо. Ніна аж здригнулася. За мить їй відчинила дівчинка років, може, десяти. На голові в неї була кольорова хустка, на босих ногах — пляжні сандалики.

— До мадам Зулейки? — запитала вона тонким голоском.

— Гм, так, — Ніна відчула, як із неї витікає вся хоробрість.

— То заходь і зачекай. Як тебе звуть?

— А навіщо тобі моє ім’я?

— Щоби знати, кого звати, — спогорда відповіла мала.

— Ніна.

Дівчина увійшла до передпокою, де вже сиділа молода жінка. Вона читала чи, радше, гортала старий німецький журнал. Поряд, на столику, їх лежало ще кілька. Ніна потягнулася за одним і погортала сторінки, розглядаючи моду двадцятирічної давнини. Капелюшки, що нагадували гриби, вузькі сукні, рукавички до ліктя… світ, який уже відійшов у минуле, щоб звільнити місце для сірої реальності комуністичної Польщі, де невинні громадяни прокидалися під ранок, зігнані з ліжок людьми в мундирах.

Але, подумала Ніна, цей новий світ усе ж має якісь непогані риси, бо дає шанс таким дівчатам, як ті, у кав’ярні. Перед війною жодна з них не могла навіть мріяти про навчання.

— Пані Галино! — почувся тоненький голосок.

Молода жінка відклала журнал й увійшла до кімнати, де, як здогадувалася Ніна, був кабінет ворожки. Час тягнувся повільно, відмірюваний цоканням старого годинника, у повітрі здіймався запах важких парфумів і пасти для натирання підлоги.

Жінка вийшла, Ніна залишилася чекати. Тільки хвилин через десять з’явилася дівчинка й покликала її до кабінету.

Ніна із душею у п’ятах переступила поріг.

Жінка, яка сиділа в хмарах тютюнового диму, була стара, їй могло бути сімдесят, а може, навіть і більше років. І була бридка: не тією звичайною некрасивістю, як чоловік у кав’ярні, а дивовижною бридкістю. Її засмагле обличчя вкривали зморшки, наче кожен рік життя, кожна подія залишили на ньому слід. Ніна подумала, що охоче намалювала б цю жінку, якби вміла.

— Підійди ближче, Ніно, — сказала мадам Зулейка, поки дівчина відкривала для себе нові й нові подробиці.

Руки, що стирчали з рукавів чорної сукні, худі й коричневі, неначе висушені на сонці шматки старого м’яса, на лівому передпліччі — блідосиній табірний номер. Освенцим? Ніна не хотіла дивитися на номер, але ці кілька цифр постійно притягували погляд.

— Маєш гроші? — запитала жінка із‑за сірої тютюнової завіси.

— Ні, але маю оце, — Ніна подала їй пачку.

— Почата, — скривилася мадам Зулейка.

— Але майже повна.

Ворожка зітхнула.

— Хай буде. Сідай, — критично оглянула Ніну, після чого розклала на столі карти з дивними символами. Там були зірки, місяць, сонце, кинджали й золоті чаші. — Ти часом не замолода? Зрештою, нехай, починаємо. Ти познайомишся із красивим блондином…

— Не хочу блондина, — запротестувала Ніна. — Чи то, — знітилась, — може, трохи пізніше. Поки що я хотіла б знати, чи загрожує мені небезпека.

Мадам Зулейка задумливо видихнула цигарковий дим і промовила:

— Будь‑кому загрожує небезпека. Це дуже небезпечний світ, Ніно. Наприклад, учора двоє хлопців бавилися на руїнах на Козанові й знайшли там німецьку гранату, яка одному з них пошматувала обличчя, іншому відірвала палець на правиці. А тиждень тому під трамвай потрапила жінка…

— Я питаю не про це, — перебила Ніна. — Я мала на увазі…

— Так?

Довелося визнати, що вона й сама не знає, про що хоче запитати. Чи ВОНИ мене шукають? Чи шукають мене янголи? Чи моя магія може виявитися для когось небезпечною?

Яке саме запитання вона повинна поставити?

Мадам Зулейка зітхнула.

— Зробімо ось як, — запропонувала. — Я просто гляну, що на тебе чекає в найближчому майбутньому, добре?

Ніна кивнула. Ворожка перетасувала карти, розклала віялом і тепер, хмурячись, вдивлялася в них.

— І що? — запитала дівчина, яка сиділа наче на голках.

Мадам Зулейка швидким рухом згорнула карти.

— Ти опинишся перед вибором. І незалежно від того, на що саме наважишся, потім жалкуватимеш. Мені тебе шкода, але ж усе це ти зробиш собі сама.

Ніна пирхнула.

— І тільки?

— А ти розчарована?

— Я сподівалася… не знаю, на щось конкретніше. Наприклад, що я маю остерігатися красивого брюнета чи щось подібне.

— Ох, моя мила… — Ворожка видихнула ще одну порцію диму, який ліз Ніні в очі й дер горло. — Красивих брюнетів завжди є сенс остерігатися, у цьому переконаєшся сама, коли трохи підростеш.

Дівчина злегка почервоніла. Почуття гумору цієї жінки починало її дратувати.

— То насправді ви нічого не знаєте? — сказала, не встигнувши зупинитися. — Сидите тут, дурите людей і витягаєте з них гроші. Ви шахрайка, стара поганюча баба!

Мадам Зулейка палила, трохи мружачи очі, але вираз її обличчя аніскільки не змінився. Ніна крутилася на стільці. Подумала про блідо‑синій табірний номер і про все, що ця жінка мусила пройти.

— Вибачте за стару поганючу бабу, — буркнула за мить. — Я не мала так говорити.

— А за шахрайку не вибачишся? — злегка всміхнулася ворожка.

Ніна знизала плечима.

— Ми ж обидві знаємо, що всі ваші слова — дурня.

— Якщо ти так вважаєш, — ввічливо погодилася мадам Зулейка. — Але те, що ти мені заплатила, я залишу, коли ти не проти.

Пачка цигарок зникла зі столика так швидко, що Ніна навіть не мала шансу запротестувати. Встала й пішла до дверей.

— Я говорила правду, — затримав її на порозі голос ворожки. — Інколи просто нічого не можна зробити, а будь‑який вибір поганий. І ще дещо, Ніно.

— Так?

Вона повинна була вийти, не озираючись на цю жінку. Але їй було цікаво.

— Авжеж, тобі загрожує небезпека.

¹ Крупник — рідка страва з ячних або просяних круп, яку забілюють молоком або варять із м’ясом, картоплею. Іноді — на сироватці, зі свинячої крові й круп.

² У післявоєнній Польщі селяни і робітники мали надані державою пільги при навчанні в університеті (зокрема додаткові бали під час вступу).

³ Кофр — велика валіза або дорожня сумка з декількома відділеннями і міцним каркасом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

в якому Ніна вперше чує про таємницю хати вугляра,
а потім використовує силу й сильно через це жалкує

Наступного ранку Ніна знову прокинулася втомленою, і цього разу не через погані сни — увечері спершу писала довгі листи Тамарі та Яцеку, а потім до другої години ночі читала «Клінічну психіатрію». Та й ранок почався кепсько, бо коли вона підійшла до шафи, виявилося, що всі її звичні нудні спідниці й сукні в пранні, а залишилася тільки синя сукня, перешита тіткою, — із розкльошеним низом і стрічкою на спині. Сукня колишньої Ніни, тієї, яка любила привертати до себе увагу нетиповим одягом.

«А власне, чому ні? — подумала вона. — Нерозумно вважати, начебто ВОНИ мене не впізнають лише тому, що я підстрижу волосся і поміняю спідницю. Крім того, під шкільним піджаком мало що буде видно».

Трохи налякана і разом із тим трохи щаслива, що врешті може стати собою, Ніна вдягнула синю сукню — дещо закоротку й замалу, але взагалі — нормальну. На щастя, дівчина вибралася з дому раніше, ніж мати встигла зауважити, що як для осені вона вдягнена залегко.

Того дня в школі мали відбутися тільки перші три уроки, а потім було заплановано збори з приводу річниці Жовтневої революції. «Цікаво, чи вдасться мені здиміти раніше? » — думала Ніна, яка стояння в натовпі не зносила майже так само, як сидіння в тісних приміщеннях.

На математиці здавалося, що їй щастить, — Ніна єдина зуміла розв’язати складне завдання із двома невідомими й отримала п’ятірку, географія минула спокійно, але потім настав час польської мови.

Ніна одразу зрозуміла, що щось не так, бо вчителька, темноволоса сувора пані Шмуц, увійшла до класу явно знервована.

— Уроку не буде, — сказала, і перш ніж хтось устиг зрадіти, додала: — Сьогодні в нас гості, вони бажають із вами поговорити. Вітайте: сержант Рената Сова й поручник Даніель Лис.

Шлунок Ніни стиснувся від передчуття: холодного, наче листопадовий дощ. «Це не може бути правдою», — подумала вона, але ж, на жаль, саме так усе й було.

До класу увійшла пара з кав’ярні: міцна жінка й бридкий чоловік. Цього разу жінка вже не здавалася чиєюсь тіткою чи пані професоркою, а він не здавався студентом. Цього разу обоє мали на собі мундири. І раптом усе стало зрозуміло: вони повністю відповідали одне одному, й не було вже в них нічого дивного, сама чиста загроза.

Ніна подумки застогнала.

Як вона могла бути настільки дурнуватою, щоби не помітити раніше, що це — ВОНИ?

Дивилася тепер у парту — дерев’яна поверхня розпливалася перед очима, дівчині було холодно й гаряче водночас, а горло перехопило так, що вона не могла навіть ковтнути слину. Перелякана, Ніна тільки за хвилину зрозуміла, що жінка, названа Совою, щось каже.

— …якщо хтось помітив щось дивне, то прошу прийти після уроку до вчительської і розповісти нам. Це дуже важливо, адже ви зможете врятувати комусь життя і, зрозуміло, отримаєте відповідну нагороду. Якісь запитання?

Ніна й надалі вдивлялася в парту, голос жінки в мундирі омивав її, наче морська хвиля, тож і сенс її слів ледь доходив. Довелося зосереджуватися, від цього чимало залежало. І вона повинна поводитися як звичайно, не привертати до себе зайвої уваги.

Переборюючи інстинкт, який наказував сховатися в найглибшу дірку, вона підвела голову й глянула на сержанта Сову. Намагалася не вирізнятися серед однокласників, здаватися зацікавленою, може, трохи переляканою (бо дехто вже здогадався, що це ВОНИ), але тільки трохи, не смертельно.

— А що значить «щось дивне»? — запитав Куба з останньої парти. — Я оце нещодавно бачив, як у кущах біля школи чувак знімав штани. Це враховується?

Хтось розсміявся, але сержант Сова не здавалася здивованою.

— Ні, це не враховується. Я мала на увазі щось… таємниче, чого не можна пояснити. Щось, чого не могло трапитися, але трапилося.

«Вона говорить про магію», — подумала Ніна, у відчаї намагаючись згадати, чи міг хтось зі школи бачити, як вона використовує силу. Здається, ні: для тренувань вона завжди старанно обирала відлюдні місця, руїни чи парки, де пізно восени навряд чи хтось захотів би прогулюватися.

— Жодних запитань? Тоді я надаю слово поручнику.

Лис і Сова, подумала Ніна похмуро. Хто б не вигадав ці прізвища — а вона ні на мить не сумнівалася, що вони фальшиві, — він мав почуття гумору. Жінка й справді трохи нагадувала сову: кругле обличчя і круглі очі, якими вона раз у раз ліниво кліпала, а чоловік… він мав коротко стрижене волосся, колір якого непросто вгадати, хоча Ніна могла заприсягнутися, що дійсно бачить рудий проблиск.

«Принаймні він не брюнет-красень», — подумала вона з гірким гумором, який, здавалося, мав би допомогти, але якось не допоміг.

— Ви дозволите? — Лис глянув на пані Шмуц, яка буквально розтанула під його усмішкою, наче сам Гамфрі Богарт[4] зійшов до неї з екрану.

— Авжеж, — швидко кивнула.

Чоловік розвернувся до класу.

— Я розповім одну історію, — почав Лис, поки двадцять дві пари широко розплющених очей зацікавлено вдивлялися у нього. — Колись давно, років нехай двадцять тому, в малому селі, загубленому серед лісів, у хатинці бідного вугляра жила родина: мати, батько й двоє синів. Одному тоді ледве виповнилося три роки, другий був старший, десь приблизно вашого віку. Одного листопадового дня до них прибули гості: ксьондз і коваль, двоє найшанованіших людей у селі. «Ми прийшли поговорити із твоїм сином», — сказали, маючи на увазі старшого з хлопців, із яким останнім часом були певні проблеми. «Мій син зараз спить, — відповів чоловік, — але якщо хочете з ним поговорити, я піду й розбуджу його, а ви зачекайте».

— …Хоча вже стояла осінь, було ще тепло, тож коваль і ксьондз присіли на причілку. Мати винесла їм глечик кисляку, бо в тій убогій хаті не мали іншого почастунку, але гостям більше нічого й не треба було. Вони просто сиділи, дивилися на явір, який ріс поблизу будинку, і раділи сонцю перед довгою важкою зимою.

— …Раптом вони почули крик: спочатку один, а потім і другий, значно коротший. Підхопилися і забігли в хату, де побачили страшну картину. Батьки хлопців мертві, всюди повно крові, посеред хати кинута сокира. Молодший син плакав, а старший здавався приголомшеним. Коли його запитали, що трапилося, він тільки сказав, що не спав, а бавився з братом в іншій кімнаті й нічого не може розповісти. Зрозуміло, йому ніхто не повірив. Його визнали вбивцею, бо більше нікого в хаті не було. Тому селяни, навіть не чекаючи суду, повісили хлопця. Але так сталося, що старший був невинуватий. Тож постає питання: хто вбив матір і батька?

Запала тиша. Ніна інколи читала в книжках вислів «можна почути, як голка падає» і завжди вважала, що це така літературна метафора, але вона виявилася справжньою — якби зараз у класі впала голка, цей звук прозвучав би наче постріл із пістолета.

— Хтось спробує відповісти? — посміхнувся Лис.

Ніну вразило, що, попри свою бридкість, він справляв приємне враження. Це занепокоїло її більше, ніж якби він виявився похмурим і небезпечним. Дівчина була цілком готова до підвищеного тону, до наказів, але не до усмішки.

Найгіршим було те, що всі в класі автоматично глянули в її бік, наче сподіваючись, що саме вона відповість Лисові. Ніна тільки схилила голову. Діти дивилися на неї, вона про це ЗНАЛА, ВІДЧУВАЛА на собі їхні погляди. ПРИПИНІТЬ ВИТРІЩАТИСЯ, крикнула подумки. Чула поряд неспокійне дихання Агнешки і ще пульсування крові у скронях.

Потім до її вух долинув шелест сторінок: схоже, Лис узяв журнал і гортав його.

— Номер дев’ятнадцять, — сказав. — Ніна Панкович. Може, спробуєш відповісти?

Вона встала, хоча довелося триматися за парту. «Це пастка, а ВОНИ бавляться зі мною, наче кіт із мишею, — подумала. — Зараз запхають мене в чорну машину, вивезуть і замкнуть у камері, а потім підключать до проводів і…»

— Ніно? — підігнала вчителька.

— Я… Не знаю, — ледве вдалося прошепотіти пересохлим горлом.

«Заспокойся, — наказала вона собі. — Поряд із пані Шмуц тебе ніхто не скривдить». Учителька, може, і причарована Лисом, але ж вона мила чесна жінка, яка не дозволить, аби ВОНИ забрали з класу невинну ученицю.

Поручник далі посміхався.

— Справді? Така здібна дівчина, майже самі п’ятірки…

— У шкільній програмі немає розслідування вбивств.

Хтось позаду тихенько захихотів, а Ніна подумала: погано, я не повинна привертати до себе увагу.

Коли чоловік нарешті дозволив сісти, Агнешка нахилилася до її вуха й прошепотіла:

— Це якийсь божевільний.

Ніна трусонула головою, але нічого не сказала.

Лис і Сова вийшли, урок тривав далі, але всі були збиті з пантелику. «Може, мені й вдалося», — думала Ніна, але, коли вона врешті‑решт і сама трохи в це повірила, двері відчинилися і в них з’явилася розчухрана голова одного з п’ятикласників.

— Ніну Панкович запрошують до кабінету директора, — кинув хлопець і побіг, стукаючи по сходах черевиками.

Знову всі глянули на неї, цього разу співчуваючи. «Не піду», — думала Ніна і якусь мить справді була готова триматися за парту зубами й нігтями. Але все‑таки підвелася і попленталася до дверей, наче на страту. Може, вся річ у тих цигарках, подумала. Хотіла, щоби йшлося про них. Паління і крадіжка, щоправда, були поганими вчинками, але не належали до найгірших злочинів і за них нікого не відправляли до тісної камери.

* * *

У кабінеті на неї чекав директор і ВОНИ: Лис і Сова. Обоє стояли біля вікна, палили й тихо розмовляли.

— Сідай, Ніно, — сказав пан Франкевич, поправляючи квадратні окуляри. — До мене дійшли чутки, які мене непокоять. Ти начебто сказала класу, яке буде запитання на контрольній з історії. Це правда?

О боже. Про те нещасне запитання вона вже встигла забути, їй і на думку не спадало, що може йтися саме про це.

— Це так, Ніно?

«От негідник», — подумала вона про Пьотрика, який, схоже, її заклав, а потім неохоче кивнула.

— І звідки ти про це дізналася?

Вона уявила, як говорить: «Просто дійшла висновку, наче Шерлок Голмс. Коли пан Боянович обіцяв контрольну, то глянув на портрет Ігнація Падеревського[5], а потім на альбом про французькі палаци, який я принесла до школи, аби йому віддати. Ні, зазвичай я не настільки розумна, просто тут мені пощастило».

Це була б чесна відповідь, бо Ніна цього разу не зробила нічого поганого. Утім, не могла сказати правду, не тоді, коли її слухали Лис і Сова.

Вона зважила всі «за» й «проти», вдихнула глибше, наче перед стрибком у глибоку воду.

— Я зазирнула в нотатки пана Бояновича, — знала, що у вчителя є нотатник, до якого той записує всі ідеї. — Вибачте, цього більше не станеться.

Директор сумно похитав головою.

— Не знаю, що з тобою останнім часом коїться, Ніно. Справді не знаю. Мабуть, доведеться викликати до школи твоїх батьків…

— Прошу, не треба! — у її очах з’явилися сльози. «Це неправда, — хотілося крикнути їй, — я не шахрайка». Від приниження, мабуть, боліло б менше, якби вона й справді була винна.

— Ну добре, — зітхнув директор. — Я дам тобі останній шанс. Але тебе треба покарати, тому не візьмеш участі у зборах, а підеш у двадцятий і сто разів напишеш у зошиті: «я не обманюватиму», зрозуміла?

— Так, — сказала Ніна. — Дякую.

Дівчина й справді була вдячна. Цього разу якимсь дивом вдалося проскочити повз проблеми.

Виходячи з кабінету, вона почувалася якщо не щасливою, то принаймні цілком задоволеною.

* * *

Клас номер двадцять давно вже не використовували, і ніхто не знав чому. Серед учнів ходили плітки, що до війни, коли в будинку розташовувалася поліцейська управа, тут повісився один із заарештованих, а на підлозі відтоді проступала кривава пляма, яку неможливо було затерти. Ніна на такі розповіді реагувала скептично (якщо вже він повісився, то звідки кров? ), а розум підказував, що радше тут ішлося про проблеми із піччю, що постійно забивалася: тому кабінет зачинили й користувалися ним виключно як місцем, куди відсилали учнів за провини. Ніна була тут лише раз, рік тому, коли Агнешка підмовила її написати любовного листа винятково бридкому й несміливому вчителю.

Але розум розумом, а двадцятка й справді здавалася доволі похмурою. На підлозі лежав шар пилюки, крізь брудні вікна цідилося каламутне світло листопадового дня, у кутках звисали гірлянди павутиння. Три парти спереду стояли рівно, із приставленими до них стільцями, а задні громадилися одна на одній, звалені в купи, і в напівмороці нагадували огидних тварин: гігантську щетинисту стоніжку із прямокутною головою, стоніжку, яка скрутилася у кутку. Були тут і дві такі самі закурені шафки. В одній стояв акваріум, у якому — якщо нахилитися достатньо низько — ще можна було відчути слабкий сморід гнилої води; в другій мешкали вислані з біологічного залу опудала: заєць, якому хтось із учнів обірвав вуха, лис, із роздертого черева якого сипалася тирса, і сліпа видра — усі з мертвими скляними очима.

Ніна всілася за одну з чистих парт. Було холодно — двадцятий кабінет ніколи не обігрівався, але не настільки, щоб не витримати. Вона подмухала на замерзлі пальці, аби трошки їх відігріти, вийняла чорнильницю і перо. Здаля долинали звуки підготовки зборів: шум учнівських голосів, стукіт держаків прапорів, які саме розставляли в залі, «раз‑два, раз‑два», повторюване в мегафон.

Вона зосереджено писала при слабкому світлі брудних ламп. «Не обманюватиму, не обманюватиму». Замислилася: чи в когось з’явиться бажання це рахувати й чи цей хтось зрозуміє, що вона написала речення не сто, а, наприклад, дев’яносто дев’ять разів. Або дев’яносто вісім.

Коли вона дописала до половини, двері відчинилися і до класу увійшли Ярек та Марек, хлопці з сьомого «В», яких неодноразово карали за те, що вони залазили в учительську, підливали самогон у компот, підпалювали школу… Обом було по шістнадцять років (Яреку майже сімнадцять), а зі своїми вже помітними вусиками й зухвалими посмішками вони здавалися геть старшими, були наче пара дорослих, які чітко дають зрозуміти, що нудна наука в середній школі — не для них.

Ярек підійшов до вікна й шарпнув за ручку. Воно відчинилося із тихим рипінням, шматок засохлої фарби впав на запилене підвіконня. Марек вийняв із ранця якусь пласку квадратну річ і заховав її під светр. Ніна не встигла роздивитися, що то таке. На дівчину хлопці абсолютно не звертали уваги, наче вона була невидимкою. Тільки коли вже стояли на підвіконні й на обличчя падав дощ, Ярек озирнувся на неї.

— Якщо хочеш, можеш піти з нами, — сказав.

— І куди?

— Побачиш.

Вони залишили куртки й рюкзаки, подумала Ніна. Тобто збираються повернутися.

«Не роби цього, — підказував розум. — Це погана ідея». Але відчинене вікно спокушало, а в зошиті вже було п’ятдесят написаних речень. Із другою половиною вона впорається хвилин за десять, ще й залишиться чимало часу до кінця урочистих зборів.

— То як, ризикнеш?

Коли вона не відповіла, хлопець почав прикривати вікно. Дівчина підхопилася зі стільця.

— Чекайте. Піду з вами.

З підвіконня вони зістрибнули на плаский дах, побігли по ньому в ліву частину будинку, де були господарчі приміщення. Вікно, коли його пхнули ззовні, одразу відчинилося, наче хлопці вже не раз ходили сюди й мали все напоготові. Тепер вони були на запиленому сходовому майданчику. Знизу Ніна чула брязкіт тарілок у мийці й гудіння машин. Марек повів їх униз, до дверей із написом «Радіовузол». Відчинили їх відмичкою, а потім витягли з‑під светра квадратну річ, вийняли з конверта платівку й поміняли з тією, на якій був напис «Міжнародівка».

— Помітить, — сказала Ніна, маючи на думці пана Кароляка, сторожа, який відповідав і за радіовузол.

— Не помітить, — відповів Марек. — Він ніколи не дивиться.

Вони зачинили двері. Ніна відчувала полегшення, що вони вже повертаються. А потім Марек прошепотів Яреку те, що вона не почула, і полегшення зникло. Натомість її охопили погані передчуття.

Вони підіймалися зворотнім шляхом до вікна, крізь яке сюди потрапили. Другий поверх, третій… На кожному були двері, але дівчина не могла сказати, до яких приміщень вони ведуть. Якісь комори, кімнатки для щіток? Вона ніколи не була в цій частині школи.

На четвертому поверсі Ярек зупинився і розвернувся до неї.

— Слухай, нічого особистого, але ми не можемо дозволити, щоб ти пішла й комусь про це розповіла.

— Я нікому не скажу!

— Ми тебе знаємо, — сказав другий хлопець трохи зверхньо. — Ти заучка. Заучкам довіряти не можна.

— То навіщо ви взагалі мене із собою брали? — роздратувалася вона, але Ярек тільки стенув плечима, наче не задурював собі голову такими нудними питаннями.

«Чудово, — подумала вона, — я гайнула з єдиними хлопцями в школі, які не можуть прораховувати свої дії більше ніж на п’ять хвилин уперед».

Але щось робити було запізно.

Ярек схопив Ніну, Марек відчинив якісь двері. Дівчина крикнула й запручалася, але хлопець був вищим за неї, важчим і значно сильнішим.

— Нічого особистого, — повторив Ярек майже з насолодою, наче брав участь у якомусь дурнуватому фільмі. — Витягнемо тебе, щойно закінчаться збори.

— Якщо ви мене тут зачините, я точно про все розповім!

Здавалося, цей аргумент зможе їх переконати: в очах Марека з’явився блиск, і Ніна майже зуміла побачити, як думка ліниво продирається крізь його мозок. Але потім блиск згас, а Ярек увіпхнув Ніну в тісне приміщення і загрозливо повторив:

— Після зборів.

У замку заскреготіла відмичка, і Ніна залишилася сама. Вдарила ногою у двері, грюкнула в них кулаком, репетуючи: «Випустіть мене! », але у відповідь почула лише тупіт ніг на сходах. Повітря навколо загусло, стіни, здавалося, присувалися все ближче. Ніна відчувала тиск у грудях, наче хтось гепнув у них важкезним каменем.

«Не панікуй, ти ж переживала таке вже не раз».

От тільки тут не було вікна, яке вона могла б відчинити, не було нічого, тільки гладенькі стіни кольору брудної зелені й декілька банок із фарбою в кутку. Це навіть не було кімнатою — просто клітинка, півтора на півтора метри, не більша за туалет. Скільки часу мине, поки Ніна задихнеться? У зачиненому приміщенні з кожною хвилиною кисню стає дедалі менше, а двоокису вуглецю — дедалі більше, вона це вчила. Уже тепер ВІДЧУВАЛА, як втягує в легені отруту, дихала прискорено, дедалі важче, обличчя й долоні спітніли.

— Хай мене хтось випустить звідси! Прошу! — кричала вона, стукаючи кулаками в двері.

Унизу почула шурхіт кроків: хтось підіймався сходами. Напевне, пан Кароляк ішов у радіовузел поставити платівку.

— Я тут! — кричала вона. — Прошу, випустіть мене, прошу!

Але сторож був глухий, і Ніна лише обдерла шкіру на кулаках. Чула шум дощу й пульсування магії у крові.

Вона могла відчинити двері, як тоді, в Маркотах. От тільки не повинна була цього робити, бо так і не опанувала ту силу: нещодавно розтрощила дерево й поранила собаку, а тепер перебувала в будинку, повному людей.

Спогади з парку вже стиралися з пам’яті, їх розмивали нові хвилі паніки.

«Коли я не зроблю хоча б щось, то просто задихнуся тут. Відчинися, — думала вона, намагаючись уявити собі замок і прокрутити його в уяві. — Ну ж бо, вперед! »

Двері не ворухнулися. Ззовні почулися хрипи запущеної у радіовузлі платівки, а потім — музика, яку Ніна ніколи раніше не чула. І раптом у всій школі запанувала глибока, концентрована тиша.

Somewhere on the hill

Chasing some poor criminal

And I guess they’re out to kill

Oh there must be shackles on his feet

І саме тоді, абсолютно безпідставно, дівчина подумала: «Він відкрив журнал і сказав: «Номер дев’ятнадцять, Ніна Панкович». Може, тому що запам’ятав мене з кав’ярні, а потім запитав у когось, а може… може…»

Може, Лис і Сова приїхали сюди по неї. І вона геть не була в безпеці, і геть від НИХ не втекла.

Цього вистачило, аби Ніна втратила залишки контролю. Магія вислизнула з неї, наче мило у ванній, — останньої миті дівчина ще хотіла її стримати, але вже не могла. Стіни затряслися, посипалася штукатурка. Ніна крикнула. А потім був голосний грюкіт, пил, що змішувався із дощем та падав на подвір’я, і сповнені переляку й болю крики.

«Що я наробила…»

Навкарачки вона поповзла до дірки, що її сила вирвала в стіні, і глянула вниз. Подвір’я було застелене кам’яними уламками. На них сиділа якась дівчина. Трималася за голову, світле волосся було заплямоване кров’ю. Хтось кричав, що треба викликати швидку. З гімнастичної зали, де відбувалися збори, вибігали учні й учителі. Музика грала далі:

Are you blind to the winds of change?

Don’t you hear him anymore?

Saying, «Lord you gotta help me».

Now I am never gonna sin again…

Ніна відсунулася від дірки. Мабуть, удар послабив щось у замку, бо двері з рипінням відчинилися, наче запрошуючи до виходу. Вона вибігла, пошепки молячись, щоби її ніхто не помітив у пануючому сум’ятті — але насамперед про те, аби з пораненою дівчиною все було гаразд.

* * *

Ніна оминула збіговисько у шкільному дворі й так швидко побігла до двадцятого кабінету, наче її переслідувала Бестія-з-Кола. Схопила свій ранець, куртку й знову, перестрибуючи через кілька сходинок, спурхнула вниз.

— Що трапилося? — запитала в першого-ліпшого учня.

— Стіна впала, — пояснив той. — Якась дівчина дістала каменем у голову. Напевне, уже й померла.

Ніна мало не зомліла, але коли за п’ять хвилин з’явилася машина швидкої допомоги, поранена була жива і навіть протестувала, коли лікар поклав її на ноші так, що аж загорнулася спідниця. Ніна мимохідь зазирнула білявці в очі: з рани на голові лилася кров, волосся і блузка промокли наскрізь, а над вухом звисав клапоть шкіри. Ніна відступила на ватних ногах, проштовхуючись крізь натовп, який оточив машину.

— Повертаємося до зали! — кричав директор. — Хутко відсуньтеся!

Ніна намагалася йти проти руху, але дарма. Хвиля учнів занесла її до гімнастичної зали, де досі висіли паперові декорації і стояли прапори. Хтось із тих, хто метикував швидше за інших, уже вимкнув музику.

— Ніна? — Агнешка проштовхалася до подруги. — Де ти була?

— Отримала покарання у двадцятому кабінеті.

«Саме так, — подумала Ніна. — Я весь час сиділа в класі, нічого не бачила й не чула. Маю намір цього дотримуватися».

— Боже, за що?

— Довга історія, — буркнула вона, не в змозі відігнати образ скривавленої білявки.

«Якщо та дівчина виживе, присягаюся, ніколи не пробуватиму творити жодні чари», — подумала вона, навіть не розуміючи, до кого звертається.

Учні сідали рядами на підлозі. Ніна знайшла собі місце неподалік вікна й розвернулася до нього. Дерева ззовні заспокоювали її, крім того, нарешті припинило дощити. Схоже, вона скористалася силою буквально останньої миті.

— Не розмовляти! — кричав директор. — Якщо когось із вас поранено, прошу піти із пані Конецпольською. Іншим — зберігати тишу!

— Ти чула ту пісню? — Агнешка схилилася до вуха Ніни. — Знаєш, що то було?

— Ні.

— Американська музика чорних[6]. Файна, еге ж?

— Файна, — погодилася Ніна.

Якийсь час розмірковувала, чи не вдати, наче їй зле (а насправді — трохи було), а тоді втекти додому, але вирішила, що це нерозумна ідея. Вона й так уже сьогодні звернула на себе увагу, тож краще розчинитися в натовпі. Крім того, ВОНИ знайшли б її навіть вдома, бо це не було для НИХ проблемою.

— Ми довідаємося, хто за це відповідальний! — кричав директор, не пояснюючи, чи мова про стіну, чи про музику. — Не думайте, що винному вдасться відбрехатися!

Почалися розпитування: хто що бачив, де був під час випадку. Хлопець із молодших класів жалівся, що болить живіт, старші учні намагалися жартувати, але директор швиденько змусив їх замовкнути. Ніна пошукала поглядом Марека та Ярека — вони із задоволеними обличчями стояли під драбиною. Хвилину чи дві відчувала спокусу підвестися і розповісти про все, бо вони на те заслуговували (хоча музичний смак у них був непоганий). Утім, задавила злість — урешті‑решт, у неї не було потреби привертати до себе увагу.

До зали увійшла пані Шмуц, вручила директору складений навпіл папірець. Чоловік обвів поглядом зал.

— Просимо вийти… — зазирнув у папірець. Ніна завмерла, — Лукаша Вольського.

До виходу почав проштовхуватися малий хлопець. Ніна полегшено зітхнула.

— І Яніну Панкович.

* * *

— Без істерик, — Сова стиснула її плече. — Не люблю підлітків в істериці.

Перед школою стояла «полуторка», за кермом сидів поручник Лис, ззаду з‑під брезенту визирав приголомшений Лукаш.

— Я не сяду в цю машину!

Ніна в розпачі поглянула на пані Шмуц, милу вчительку, із якою вона стільки годин розмовляла про красу прози Жуля Верна, Александра Дюма й Віктора Гюго і яка тепер дивилася на дівчину стурбовано та, здається, неабияк здивовано. Чи вона нічого не розуміє? Лис і Сова, ці дурнуваті вигадані прізвища, загадки про якусь хату в лісі… Чи вона не бачить, до чого все йде?

— Нічого з тобою не станеться, Ніно, — нетерпляче сказала жінка. — У тебе й справді немає причин для істерики. Повернешся додому через кілька днів.

— Я не можу нікуди їхати без дозволу батьків! — дівчина спробувала скористатися аргументом, що мав би переконати пані Шмуц, але вчителька лише зазирнула до кузова й витягла звідти валізку. Валізку Ніни.

— Твоя мама про все знає, спакувала тобі речі. Поручник Лис говорив із нею. Прошу, не ускладнюй справу.

Ніна гидливо подумала про Лиса, який заворожує її матір, як раніше заворожував пані Шмуц. Що він їй сказав? Що дочка буде в безпеці, що повернеться додому раніше, ніж пані Панкевич встигне озирнутися? Бо навряд чи він згадував про виривання нігтів…

— Сідай, — підганяла пані Сова.

Ніна притулилася до вчительки, а та, трохи здивована, обійняла її. Дівчина нечасто вдавалася до такого.

— Не дозволяйте їм, прошу, — прошепотіла Ніна. — Ви ж знаєте, хто вони такі…

Пані Шмуц відсунула її.

— Із тобою нічого не станеться, — повторила вона вже з явною нетерплячкою.

Сержант Сова підштовхнула дівчину, і Ніна опинилася в машині.

* * *

Позаду в «полуторці» сиділа ще одна особа, яку Ніна не помітила раніше. Це був солдат із автоматом на колінах, молодий, років, може, сімнадцяти чи вісімнадцяти. Він не озвався ані словом, тільки рухом голови вказав їй, де саме всістися.

Дівчина кинула ранець і зайняла місце поряд із валізкою, яку спакувала мати. Машина рушила. Крізь вікно Ніна бачила, як знайомі вулиці залишаються позаду. Вони їхали на північний схід, у бік Варшави. Інколи на перехрестях машина сповільнювалася настільки, що Ніна без проблем могла б вистрибнути й утекти, але щоразу, як вона тільки намагалася визирнути назовні, молодий солдат суворо трусив автоматом.

Коли минули околиці Вроцлава, Лукаш, який досі сидів тихо, розплакався. Зіщулився біля своєї валізки, сховав голову між руками, схлипував, рюмсав, ревів і вив — повний набір засобів, щоби заявити світові, наскільки нещасливою може виявитися людська істота восьми років. Ніна знала, що мала б зараз підвестися, притулити хлопця (дозволивши йому обшмаркати її светр), погладити й сказати, що все буде добре. Натомість вона дивилися на осінні поля, що тікали назад, і на мокрі від дощу дерева.

«Не хочу, — думала. — Нехай ним опікується хтось інший. У мене є свої проблеми».

Дівчина зняла шкільний піджак, потягнулася за валізкою, розкрила її — там були теплі речі, переважно ті, які вона мала сьогодні випрати. Не надто чисті, але, безсумнівно, згодяться на мокру погоду. Про що думала мати, пакуючи її валізку?

У кишені блузки Ніна знайшла складений папірець, розправила його й прочитала:

Не знаю, хто ці люди і чого вони від нас хочуть. Сказали, що повинні забрати тебе на кілька днів у місце, про яке не хотіли мені розповідати, і що ти повернешся так швидко, як тільки це виявиться можливим. У що ти знову встрягла? Прошу, будь обережною.

Жодного «люблю тебе» чи чогось подібного. Мати не була тією жінкою, яка говорить такі слова, хоча, безумовно, непокоїлася, коли писала цього листа. Навіть більше, схоже, вона була смертельно налякана. Ніна відчула сльози на очах. «Ні, не хочу плакати, — думала вона, — я не дитина», — але, зрозуміло, розплакалася, причому саме тоді, коли Лукаш нарешті стих.

«У що ти знову встрягла? » Претензія, що містилася в цьому запитанні, відчувалася настільки ж боляче, як і думка про матір, яка пакувала теплий одяг під уважним поглядом поручника Лиса. «Наче від мене колись були проблеми», — подумала Ніна. А якщо й були, то не через неї саму, вона ж геть не хотіла їхати в ті кляті Маркоти, ставати однією дванадцятою Обраного чи отримувати магічні сили.

Вона намагалася читати «Психіатрію» — вчора дійшла ледве до середини, — але весь час мусила перечитувати ті самі абзаци, тож урешті облишила цю справу. Лукаш, дивно отупілий, надалі сидів у своєму кутку, солдат не озивався. Мав обличчя, обсипане прищами, не красиве і не бридке, а ніс був схожий на картоплину. Ніна зрозуміла, що за віком він куди ближче до неї, ніж до тих двох за кермом. Напевне, нещодавно закінчив школу. Може, вдасться це якось використати, потоваришувати з ним або принаймні поговорити.

Привіт, мене звати Ніна, а тебе?

Любиш ходити в кіно?

Читав останнім часом щось цікаве?

Ти й справді мене застрелиш, якщо я спробую утекти?

Вона неспокійно ворухнулася і кахикнула. Позаду залишилося якесь велике місто, певно Згеж.

— Як тебе звати? — почала вона непевно.

Солдат клацнув автоматом і гаркнув:

— Не розмовляти!

«Оце й усе, якщо йдеться про розмови», — подумала Ніна, повертаючись до розглядування з‑під брезенту місцевості, яку вони минали.

Мабуть, було вже по третій, коли машина нарешті зупинилася. Серце в дівчини одразу впало, але це не могло бути згадане матір’ю «місце, про яке вони не хочуть говорити», бо навколо були тільки пронизані вітром поля і придорожній заїзд із написом «Під липами». Мабуть, вони зупинилися на обід.

Лукаш не хотів вилазити, тож Сові довелося зайти в машину, поставити його на ноги й вивести. Тоді вони побачили, що в хлопця мокрі штани.

— Що сталося? — суворо запитала сержант, дивлячись на Ніну.

— Він обісцявся, — відповіла дівчина, трохи зарум’янившись — через почуття провини й від злості. Зі злістю все було нормально, злість тлумила страх і розпач.

— Чому ти не попіклувалася про нього?

— Я не зобов’язана ним опікуватися. Це ви забрали його, тож самі й піклуйтеся. Я не люблю дітей.

— Ну, принаймні в цьому ми з тобою схожі, — рикнула Сова.

У неї було трохи здивоване, трохи презирливе обличчя — такі самі Ніна бачила у дорослих, які говорили: що ти за дівчина, коли не можеш доглянути дитину?

Лис узяв хлопця за руку, а потім зняв з машини його валізку.

— Ходімо, — сказав. — Перевдягнешся всередині. А тоді поїдеш із нами в кабіні, хочеш?

Ніна почимчикувала слідом за ними до заїзду. Знала, що має рацію, але почувалася поганюче.

* * *

У заїзді «Під липами» було порожньо. У великому кам’яному коминку палахкотіло полум’я, а зі щілин у вікнах віяло холодом. Ніна в супроводі сержанта Сови пішла до туалету. Жінка весь час стежила за нею, мало не пішовши за дівчиною в кабінку. Миючи руки, Ніна думала над різними варіантами того, що можна вчинити.

Залишити на дзеркалі повідомлення, сховати за унітазом записку? Але навіть якби вдалося зробити це непомітно, що саме написати? Мене вкрали, ми їдемо на північний схід? Немає сенсу, бо кому вона надала б цю інформацію? Міліції, яка, безперечно, співпрацює з Лисом і Совою? Матері, яка сама спакувала для Ніни валізку?

За столиком вона сіла так, щоб опинитися ближче до вогню. Лис замовив великий полумисок вареників зі шкварками й увесь час неголосно розмовляв із Совою. Ніна намагалася підслухати, але єдине, що зуміла вихопити, — це дивне, імовірно німецьке слово, яке звучало як «Тотенвальд».

Їла вона мало, Лукаш також ледь скубав вареники. Зате молодий солдат, так само мовчки, закинув у себе чималу порцію, ще й облизав пальці. Було близько четвертої, у дорозі вони перебували кілька годин. Куди їхали?

«У бік кордону, — подумала Ніна. — Може, хочуть забрати нас до СРСР? » Вареник став їй поперек горла, тож вона відклала виделку. Раптом їй стало душно, наче зала заїзду зменшилася до розмірів тієї комори без вікон.

— Ти куди? — гарикнула Сова, коли Ніна встала.

— Надвір, лише на хвилинку…

— Нормально, товаришко, я попильную, — сказав Лис і також підвівся.

Дівчина стала перед заїздом й обхопила себе руками. Сонце сідало, температура помітно впала. Від полів, які заросли рудим бадиллям, віяв пронизливий холодний вітер. На горизонті видніли кілька будинків, а ближче були тільки голі дерева й ці поля, на яких стирчали, немов худі хворі пальці, залишки якогось збіжжя. Ніна наче опинилася посеред великого ніщо, на самому краю світу.

Поручник Лис палив цигарку в сутінках неподалік.

— Та учениця, яку поранило в школі, пам’ятаєш? — заговорив він раптом. — Її ще мусять оглянути, але лікар сказав, що, найімовірніше, вона видужає.

— І чому ви мені про це говорите? — Ніна відчула полегшення, але водночас і підозру.

— Просто так. Здалося, що тебе це зацікавить.

— Я не знайома з тією дівчиною.

Він кивнув, його очі блищали в сутінках майже так само яскраво, як жевріюча цигарка.

— Знаєш, де ми? — запитав за мить.

«Авжеж», — хотіла вона відповісти, але прикусила язика. Не мала дати зрозуміти, що вона щось знає. Це була її єдина перевага.

— Ні.

— Нічого? Жодної гадки, в якому напрямку ми їхали? Ми тепер ближче до моря чи до гір?

— Ну, пане, ви ж знаєте, дівчата не розуміються на мапах. Я завжди плутала сторони світу.

* * *

Вони й далі їхали на північний схід. Ніна позаду, в товаристві прищавого солдата, а решта — в кабіні. Дедалі холоднішало, дівчина витягла з валізки тепліший светр, але все одно, поки сиділа без руху, потроху мерзла. Гострі подихи вітру заповзали під брезент і гризли щоки, руки терпли від холоду. Упали сутінки. Вони рідше проїжджали повз села чи містечка, частіше — між похмурими деревами. Ніна, хоча й відчувала переляк, уже зголодніла; тепер вона шкодувала, що не з’їла весь обід.

Вони з’їхали на бокову дорогу й сповільнилися, підстрибуючи на вибоїнах. Присмерк загусав уже так сильно, що Ніна бачила лише темряву навколо. Але знала, що вони в лісі. Відчувала його запах: мокра деревина, гниле листя і просякнута дощем земля; чула, як шкребе по брезенту гілля. Молодий солдат тихо хропів, а машина потроху сповільнювалася.

«Я зараз могла б утекти, — думала Ніна. — Вистрибнути з машини — це не важче, ніж вистрибнути з потяга».

Але вона побоялася. Не зуміла б залишитися тут сама, у цій абсолютній темряві, серед дерев, де могло чаїтися будь‑що.

Наприклад, Тотенвальд, хоч би чим він був.

Дівчина намагалася рахувати хвилини, що спливали, але скоро загубилася серед них і вже не знала, як довго вони їхали цим лісом. Здавалося, усе тривало цілу вічність, але нарешті машина зупинилася, Сова підняла брезент, і Ніну засліпили яскраві вогні. Вона думала, що не зможе підвестися, ноги були м’які, наче з пластиліну. Допомогла тільки згадка про Лукаша, як його витягали з машини, і коли сердита сержант уже хотіла прийти по неї, дівчина піднялася.

— Сама вилізу.

Вона зсунулася просто у велику калюжу, з валізкою в одній руці й ранцем в іншій. У яскравому світлі лампочок на стовпах було видно сірі фігури людей, які кудись поспішали, потім вона побачила колючий дріт, який оточував невеличкий майданчик. Хтось штовхнув її й побіг далі.

— До будинку, вперед! — скомандувала Сова, і саме тоді чиїсь руки обійняли Ніну, а голос Тамари прошепотів їй на вухо:

— Нікому не кажи…

⁴ Гамфрі Богарт (1899–1957) — американський актор, секс-символ 1940‑х років; одна з найвідоміших його ролей — у фільмі «Касабланка».

⁵ Ігнацій Падеревський (1860–1941) — польський композитор і політичний діяч. Після того як Польща здобула незалежність, був призначений Юзефом Пілсудським прем’єр‑міністром і як представник держави брав участь у Паризькій конференції (1919).

⁶ Це пісня «Have Mercy Baby» відомого на початку 1950‑х років афро-американського вокального квінтету «Billy Ward and his Dominoes».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

в якому Ніну допитують, а Маріуш отримує червону картку

— Ім’я?

— Ніна. Точніше — Яніна.

— Прізвище?

— Панкович… але ж ви знаєте.

— Мушу для протоколу, — Сова відхилилася на стільці, не надто привітливо поглядаючи на дівчину.

Ніна тремтіла, наче осика, на протилежному боці простого дерев’яного столу. Щоправда, ніде не бачила інструментів для тортур, однак її допитували, а всім відомо, що відбувається далі. Через переляк вона забула про голод, але тепер їй стало недобре. Якби мала у шлунку хоча б щось, точно виблювала б на стіл і на розкладені на ньому папери.

Лис, який стояв біля вікна, озирнувся, а потім підсунув дівчинці склянку води.

— Випий, — сказав. — Здається, ти от‑от зомлієш. Насправді ми просто хочемо поставити тобі кілька запитань. Ніхто не має наміру тебе кривдити.

— Незважаючи на те, як саме я на ці запитання відповім? — вона намагалася дихати глибоко, нудота потроху відступала.

Сова закліпала очима, і дівчина зрозуміла, що, схоже, влучила в ціль — існували відповіді, які вона не повинна давати, якщо хотіла вийти звідси живою.

«Нікому не кажи», — попередила Тамара.

На щастя, здавалося, що ВОНИ поки не мають наміру піддавати її тортурам. Ніна трохи заспокоїлася. Не надто, але хоча б трохи. Може, зуміє щось скомбінувати, вона ж найрозумніша дівчина у класі, якщо не у всій школі.

— Ти сирота?

Олівець, який тримала Сова, завис над аркушем.

Тепер закліпала очима Ніна.

— Ви ж розмовляли з моєю мамою.

— Ти можеш бути нерідною.

— Я не нерідна. Принаймні нічого про це не знаю.

Жінка позначила хрестиком одну з клітинок.

— Твої батьки зникли за таємничих обставин?

Ніна безпорадно глянула спочатку на Сову, а потім на Лиса. Це мав бути якийсь жарт, але вона й гадки не мала, у чому він міг би полягати.

— Відповідай! — підганяла сержант.

— Колись мама залишила мене з братом і повернулася через шість годин.

— Таємниче зникнення?

— Ні, довга черга по м’ясо.

В очах Лиса вона помітила щось, що могло бути іскрою сміху. Поручник нахилився над Совою і прошепотів їй на вухо кілька слів, а та, подумавши, звільнила для нього місце за столом. Чоловік присунув папери ближче до себе.

— Ти віриш у Бога? — запитав.

Ніна замислилася, чи це не одне з тих питань, на яке вона повинна дати правильну відповідь. Так чи ні? Завдяки якій відповіді вона зможе повернутися додому?

— Це легке запитання, — він дивився на неї, вичікуючи, готовий олівцем позначити відповідну рубрику.

«Не таке вже й просте», — подумала дівчина і відповіла:

— Ні, тепер уже ні.

І лише зараз зрозуміла, що сказала правду. Раніше вона над цим не замислювалася, але й справді на останніх канікулах зневірилася. Не тому, що янголи виявилися фальшивими, це була дурнувата причина (несправжні янголи не означали відсутність Бога), але просто… раптом це здалося очевидним.

— Чому?

— А чому я маю вірити?

— Не знаю: чому люди вірять у Бога?

— Бо потребують цього? — припустила Ніна.

— А ти не потребуєш?

— Потребую. Я дуже хотіла б, аби Бог існував. Але мені здається, що моє бажання нічого не змінить.

Лис зазначив відповідну клітинку.

— Я не комуністка, — поспішно додала Ніна. — Можете це записати.

Й одразу завмерла, бо, зрозуміло, не мала цього казати. ВОНИ вважали, що кожен, хто не комуніст, — ворог батьківщини. Але Лис тільки пробурмотів:

— Дякую, вважаю, що я мушу це запам’ятати. А що з янголами? Віриш у янголів?

Вона дозволила собі злегка знизати плечима.

— У янголів вірити немає потреби — вони просто існують.

— Так, але хто вони такі? Перевдягнені люди? Посланці Небес? Хтось інший, хто може видатися нам магічним, але таким, хто не має нічого спільного з Богом?

Ніна почувалася так, наче йшла по тонкій кризі. Обережно, дуже обережно. Що їй тепер робити? Зрозуміло, що правдивою була відповідь номер три, але…

Лис терпляче чекав, а вона раптом подумала: ВОНИ знають. Якимось дивом довідалися, ким є крилаті насправді.

Дівчина втупила погляд у стіл.

— Я над цим не замислювалася.

— Ти ніколи не зустрічала янгола?

Тепер її запитають про Маркоти. Мабуть, вона сильно зблідла, бо Лис присунув ближче до неї склянку з водою.

— Тобі й справді треба напитися, — сказав він. — Маєш поганий вигляд. Може, хочеш трохи відпочити?

— Не перегинайте, товаришу. Нічого з нею не сталося, — гарикнула зі стільця під вікном Сова, а Ніна подумала, що бачила таке у фільмах: грали з нею в поліцейських, злого й доброго. От тільки насправді тут не було «доброго», ніхто не хотів їй допомогти.

Вона відставила склянку.

— Я на це не піддамся, — заявила. — Ви намагаєтеся бути для мене милим, аби я ґречно відповідала на всі ці дурнуваті запитання. Але я нічого не знаю ані про янголів, ані про щось інше. І не хочу, щоб ви були милим, хочу просто повернутися додому.

Якусь мить вона відчувала гордість, що зуміла бути настільки мужньою. Але одразу все зіпсувала, бо розревілася: великі, наче горох, сльозини стікали по її щоках і скрапували на стіл, одна за іншою.

Лис зітхнув.

— Я можу бути настільки немилим, наскільки зумію, якщо тобі це допоможе.

Вона шморгнула носом, намагаючись опанувати себе, але не змогла, лише заплакала голосніше, обличчя Лиса й Сови розпливалися перед її очима.

Поручник прошепотів щось до своєї товаришки, а та скривилася.

— Це все на сьогодні, — заявив Лис. — Зараз будеш вільною, тільки ще два моменти. По‑перше, ти маєш код 77WR; якщо хтось тебе так покличе, ти повинна відповісти. Запам’ятаєш?

— Запам’ятаю, — прошепотіла вона пригнічено. Не була вже Ніною, тільки кодом — що гіршого могло з нею статися?

— По‑друге, у нас тут є ще одне, найважливіше правило: за жодних обставин ти не маєш виходити назовні, за огорожу, розумієш?

— Так, але я досі не розумію, що це за місце. В’язниця? Я не зробила нічого поганого!

— Ні, це не в’язниця. Це інститут Тотенвальд.

* * *

Перш ніж вона встигла зреагувати, Сова підштовхнула її до дверей — ця жінка весь час тягнула її і штовхала, наче дівчина була лялькою винятково агресивної дитини. Вони зійшли стрімкими залізними сходами (Ніна спускалася обережно, бо сходинки були високі, а вона несла валізку й ранець), а потім завернули у вузький коридор. Дівчина намагалася зрозуміти, де вони, власне: це не міг бути звичайний будинок, бо звичайні будинки не мали таких сходів чи коридорів, у яких ледь могли розминутися двоє людей. Під стелею звивалися сплетення кабелів, уздовж стін бігли труби, колись, схоже, пофарбовані в біле, а тепер сірі й запилені.

Якась фабрика?

Сова передала її іншій жінці, худорлявій, на відміну від Сови, але з таким самим пронизливим голосом. Охоронниця — Ніна вже думала про неї як про охоронницю, а про себе як про ув’язнену — відвела її до гігантської зали. Якби це місце справді було колись фабрикою, тут можна було б літаки будувати. Уздовж стін тягнулися ліжка, поставлені одне коло одного, наче в лікарні, посередині стояли пічки, які давали більше диму, ніж тепла. У залі було повно підлітків десь Ніниного віку — дівчата ліворуч, хлопці праворуч.

— Знайди собі вільне ліжко, — кинула охоронниця. — І швидше, бо зараз ви йдете у душ.

— Ходімо, — Тамара якимось дивом виявилася поруч і підхопила подругу під лікоть. — Я зайняла тобі місце поряд.

Тільки-но Ніна кинула на ліжко валізку, худа жінка вереснула:

— Дівчата беруть рушники й ідуть за мною!

Ніна безпорадно глянула на Тамару, але та лише похитала головою.

— Роби, що вона каже, — прошепотіла тихенько.

Підлітки, яких підганяла охоронниця — десь двадцять, може, двадцять п’ять осіб, — спустилися на поверх нижче, до душової. Чи принаймні того, що трохи нагадувало душову: викладене потрісканими кахлями приміщення з дерев’яною лавкою вздовж стіни й рядами душових форсунок[7] під стелею. Не було окремих кабінок, переодягальні чи навіть шафок, у яких можна було залишити речі. Дівчата, які, схоже, вже пережили це кілька разів, без протестів знімали одяг, але деякі, як оце Ніна, здавалися шокованими.

— На що чекаєте?! — верещала жінка. — Роздягаємося, раз‑два!

Ніна не пам’ятала, коли востаннє почувалася так жахливо. Плач підступав їй до горла, крізь сльози, що готові були пролитися з очей, вона ледве бачила. Пальці були наче дерев’яні палички, поки знімала синю сукню, а потім панчохи й білизну.

— Не все так погано, от побачиш, — прошепотіла Тамара, якій, схоже, не заважало те, що вона стояла голісінька у приміщенні, повному людей. Тільки дівчат, авжеж, але все одно.

Ніна схопила мило, а тоді її разом з іншими загнали під душ. Згори падали гарячі потоки, приміщення наповнилося білою, наче молоко, парою. За мить дівчина вже не чула нічого, окрім пирхання і шуму води, яка заливала їй очі, а потім мило вислизнуло з її руки, і вона нахилилася, аби знайти його між голих ніг та крапель на підлозі.

— Тримай, — Тамара знайшла слизький шматок і подала подрузі. — Швидше, бо зараз відключать воду.

Ніна абияк помилася, надто приголомшена й нещасна, аби зробити це нормально. За мить гарячі потоки зникли так швидко, як і з’явилися, а кілька намилених дівчат привітали це криками протесту. Коли припинила текти тепла вода, у душовій запанував холод, а хмари вологої пари прилипали до голої шкіри, наче мокрий холодний компрес.

— Витиратися! — скомандувала худа жінка.

Ніна вперше зраділа, що підстригла волосся. З довгим вона залізно підхопила б хворобу, ідучи з душової до зали, що використовувалася як спальня.

За десять хвилин дівчина, перевдягнена в нічну сорочку, вже скрутилася під ковдрою і намагалася зігріти її теплом власного тіла. У залі погасили світло, запала тиша, в якій було чути тільки кроки охоронниці: та ходила туди й сюди. Час від часу вона покрикувала: «Не розмовляти! »

Ніна почекала, поки кроки віддаляться, і прошепотіла:

— Що це за місце?

— Ш‑ш‑ш… — Тамара ворухнулася на сусідньому ліжку. — Почекай хвилину.

Кроки віддалилися. Лише тоді Тамара встала й прослизнула під ковдру Ніни.

— Тепер вона нас не почує, — прошепотіла на вухо. — Видра має слух, наче заєць.

— Що це за місце? — повторила Ніна, не коментуючи зоологічної фрази. — Вони будуть нас катувати?

— Ні, думаю, що ні. Тільки питають.

— Про Маркоти?

— І про них також. Як і про магію.

— Що ти їм сказала?

Тамара тихенько захихотіла.

— Щоб відвалили — а ти що думала?

— Справді?

— Ага. Але я можу собі дозволити, бо в мене немає магічних здібностей. А вони саме таке шукають; це все, що я знаю. Тому ти не можеш розповісти їм про свою силу.

— А можливості Обраного?

— Що ніби після смерті Славека я стала відважною, а ти розумною? Це їх не цікавить. Здається.

— І як довго ти тут?

— Від учора. Отримала код 41WA. А ти?

— 77WR, — відповіла Ніна, розуміючи, що літери, схоже, означають міста, з яких приїхали молоді в’язні. Але цифри? Порядок, у якому їх реєстрували? — Що, справді за один день сюди привезли понад тридцятеро людей?

— Ні, що ти. Тільки три малі групи.

Це означало, що цифри дають випадковим чином — або ж вони означають щось інше, ніж порядок людей.

— Тут є ще хтось із Маркотів?

— Я бачила Хуберта й Маріуша, але не мала часу з ними поговорити. Нам тут наказують робити різні дивні речі. Я у групі «Б», яка працює назовні, ми ремонтуємо огорожу й подібне. Паршива робота, постійно холодно й руки покалічені…

— Тихо.

Видра поверталася, стукання військових чобіт відлунням відлітало від стін, змішане з подихами підлітків, які спали. На одному з ліжок хтось плакав. Дівчата почекали, поки жінка знову опиниться на другому кінці зали, а тоді поновили розмову.

— Де тримають дітей? — запитала Ніна.

— Яких дітей?

— Ну, семи чи восьми років. Як Лукаш, який зі мною приїхав. Бо тут тільки хлопці й дівчата нашого віку.

— А, малята. Я бачила, як їх забирала кудись одна з охоронниць. Напевне, сплять окремо, ну й не працюють із нами. Не змогли б.

Ніна визнала, що в цьому є сенс. Було приємно знати, що принаймні про наймолодших хтось подбав.

Неподалік почувся гуркіт, стишений товстими мурами, але доволі виразний. Ніна здригнулася. Досі пам’ятала цей звук, хоча від закінчення війни минуло вісім років.

Хтось надворі стріляв у темряві.

Вона мимоволі схопила Тамару за руку, а та стиснула її долоню. Один постріл, потім другий і третій. Щоразу Ніна трохи здригалася в ліжку. Поряд відчувала напружене тіло подруги.

— І по чому вони стріляють? — запитала.

— Не знаю, — прошепотіла Тамара.

«Одне правило: не можна виходити за огорожу. Може, оце хтось його порушив», — подумала Ніна.

— Не хвилюйся, мала, — додала Тамара. — Ми щось вигадаємо. Впоралися в Маркотах, впораємося і тут.

— Тобі легко говорити, — пробурмотіла дівчина.

Тамара отримала після смерті Славека його відвагу, і відтоді існувало дуже небагато речей, яких вона боялася.

— От побачиш, усе буде добре. А тепер мені треба повертатися до себе.

Тамара підвелася і перебралася у своє ліжко.

Ніна думала, що не засне: була налякана, голодна і самотня, але втома врешті‑решт узяла своє, і дівчина задрімала. Саме тоді, на межі сну, почула ще дещо — тихий, ледь чутний стукіт у трубах.

* * *

Здавалося, вона ледь заплющила очі, а у її свідомість уже вдерся різкий звук горну. Хтось грав, скільки було сил, наче від того залежало його життя.

— Уставай, — потрусила її за плече Тамара.

Ніна підвелася, досі затуманена сном. Біля найближчих ліжок уже вправлялися дівчата, переважно теж напівпритомні, із запухлими очима, плутаючись у власних ногах і незграбно натягуючи одяг. Котра могла бути година?

Видра розділила їх на групи, а «нових», зокрема й Ніну, вигнала на невеличкий плац перед будинком. Було холодно і волого, густу темряву ледь‑ледь розганяли перші світанкові промінчики. Над землею повзли пасма білого, наче молоко, туману, вируючи у світлі ліхтаря повільним гіпнотичним рухом. Із рота Ніни йшла пара, а коли дівчина вступила в калюжу, під ногою хруснув тонкий шар льоду.

Їх було семеро: троє дівчат і четверо хлопців. Усі тремтіли від холоду й переляку. Майже всі, бо один із хлопців не гнувся, а сміливо дивився в очі охоронниці. Був високий, світловолосий, симпатичний. І дуже схожий на Славека. У Ніни сильніше стукнуло серце, але, перш ніж вона встигла хоча б над чимось задуматися, до майданчика побігла ще одна людина, яку підганяв вусатий солдат. Це був товстенький засапаний хлопець років чотирнадцяти, якого вона чудово знала.

Яцек.

Він став поряд із Ніною, здивовано дивлячись на неї. А за мить до Видри приєдналася сержант Сова, яка уважно розглядала їхню тремтячу групку.

— Щоб ви не нудилися, ми призначаємо вас на різні роботи, — почала вона. — Вам пощастило, бо сьогодні є вільні місця майже в усіх групах. Спочатку «А», чи то опіка над дітьми. Хтось із дівчат хоче?

Озвалася невисока пухкенька брюнетка, і Сова наказала їй відійти убік.

— Група «В», праця надворі, різні ремонти й подібні роботи. Є хтось, кому подобається майструвати?

Яцек, здається, хотів озватися, але Ніна тицьнула його в бік — бо пам’ятала, що говорила Тамара.

Симпатичний блондин і красива дівчина приєдналися до брюнетки.

— Група «С». Хто любить готувати?

Ніна завагалася. Кухня — непоганий вибір: тепло, близько до їжі, що після вчорашнього дня здавалося цікавим. Ну, й інше місце могло бути гіршим.

— Я люблю, — збрехала вона з усією упевненістю, на яку спромоглася.

— А я люблю їсти, — нахабно додав Яцек.

Хоч як дивно, це подіяло, бо Сова (правда, трохи вагаючись) кивнула в бік групки, що стояла осторонь. Скоро кожен отримав доручення. По Ніну та Яцека прийшла маленька сива жіночка, назвалася Мишею і повела їх на кухню. Дівчина чекала затишного приміщення, як у маркотському монастирі, а потрапила до вкритої білим кахлем зали, яка трохи скидалася на туалет, а трохи на вже знайому їй душову. Тут усе було величезне: каструлі, в яких можна було купатися, мийки такі глибокі, що Ніна зі своїм ростом ледь‑ледь могла дотягнутися до їхнього дна. Усюди стояло різне обладнання: м’ясорубки, хліборізки й механічні ножі, що скалили сріблясті зубивістря. На щастя, тут було хоча б тепло; навколо гарячої пічки крутилися шістнадцятирічна дівчина й молодший за Ніну хлопець.

— Ви, напевне, зголодніли, — сказала Миша. — Візьміть собі трошки хліба й сиру. Чай на столі в термосі.

Це був скромний сніданок, але ні Ніна, ні Яцек і не думали жалітися.

— Ви сьогодні приїхали? — запитала Ніна, вгризаючись у скибку.

— Два дні тому, але я хворів, лежав у лікарняному крилі. Лише сьогодні Ведмідь сказав, що я можу приєднатися до решти.

— Знаєш, що це за місце?

Він похитав головою.

— Не дуже. Крім мене у шпиталі лежав тільки якийсь малий хлопець: випадково поранився, коли ремонтував паркан, але він нічого не знав, а Ведмідь не хотів нічого казати. Нікого іншого я не бачив.

— Тебе допитували?

— Тільки записали ім’я та прізвище, а ще дали код.

— Який?

— 23GD. Ти щось знаєш?

Ніна переповіла йому те, що їй говорила Тамара. Інформації було небагато.

— Тоді я теж можу ні про що не турбуватися, — заявив Яцек, коли вона закінчила. У його голосі немовби бриніло розчарування. — У мене немає жодних сил, тільки спритність.

— Ми не знаємо, що насправді вони від нас хочуть, — зауважила Ніна. — Може, вся справа не лише в магії. Розкажи, як вони тебе знайшли.

Але в історії Яцека не було нічого цікавого: просто два дні тому до його школи прийшла пара людей у мундирах, жінка, яка назвалася Чайкою, і чоловік на ім’я Канюк, а потім повторилося приблизно те саме, що було з Ніною, — з тією тільки відмінністю, що Канюк не розповідав про жодні дивні загадки. Просто запитав, чи не помітив, бува, хтось із учнів чогось незвичайного, а за двадцять хвилин Яцека викликали до кабінету директора.

— Ти хвалився перед кимось зі школи своїми вміннями? — запитала Ніна, хоча знала відповідь.

Зрозуміло, що так воно й було. Яцек, який більшу частину життя був незграбним товстунчиком, просто не міг утриматися.

Це означало, що для НИХ уміння Обраного мали значення, або ж… Або ж значення мали Маркоти, і ВОНИ знали, що Яцек там був.

А потім Миша загнала їх чистити гору картоплі, поглянувши на яку, дівчина лише зітхнула. «Будемо її чистити два дні», — подумала, але Яцек, навіть не моргнувши, приставив собі стілець і взявся до роботи. Ножик у його руках так і літав, розмиваючись у сріблясту смугу, позбавлена шкоринки картопля із хлюпанням падала в миску з холодною водою.

— Повільніше, — просичала Ніна.

— Чому? Я можу й швидше, ось!

— Але їм не треба про це знати.

В очах Яцека з’явився блиск розуміння, і хлопець почав чистити повільніше — тепер зрізав шкоринку так, як більшість хлопців його віку: не дуже швидко і трохи невміло.

Певний час вони працювали мовчки. Ніна боялася, що Миша повсякчас стоятиме над ними й покрикуватиме, але, на щастя, жінка зайнялася своїми справами. Старша дівчина — її звали Ванда — стояла над великим казаном, повним киплячого варива, молодший хлопець — Ришек — раз у раз бігав, аби викинути сміття або щось принести зі складу.

Ніна та Яцек лишилися самі, із наказом, аби «картопля була готова до одинадцятої». У тому кутку, де вони сиділи, їх навіть не було видно.

Годинник, що висів на стіні, показував восьму тридцять.

Ніна подумала, що останні двадцять чотири години її постійно штовхали й тягнули, а вона покірно з усім погоджувалася. Досить, час перехопити ініціативу й нарешті зробити щось корисне.

Перший обов’язок в’язня — це втеча: вона не пам’ятала, де саме таке прочитала, але звучало переконливо. Щоправда, із втечею було пов’язано кілька проблем, але про це вона подумає пізніше. Поки що принаймні могла роззирнутися навколо.

— Зробімо так, — нахилилася до Яцека. — Я на хвилинку вийду, а ти тим часом почнеш чистити швидше. Коли я повернуся, буде здаватися, наче ми працювали вдвох. Нормально?

— А я не можу піти з тобою?

— Ні, бо коли Миша прийде об одинадцятій і побачить нечищену картоплю, то про все здогадається.

— Вона може прийти раніше.

— Тоді скажеш, що я на хвилинку вийшла до туалету й от‑от повернуся.

— Ну, нехай так, — хлопець був не в захваті.

Ніна витерла долоні об фартух, який дала Миша, тоді накинула пальто на плечі й вийшла з кухні.

Найкраще було б вилізти на дах, звідки відкривався гарний вид навколо. Тож дівчина попростувала високими металевими сходами вгору, намагаючись запам’ятати дорогу. Завертала у вузькі коридори, минала порожні зали, де у вікнах стирчали повибивані шибки, а під стінами лежали товсті, наче килими, шари пилюки. Двічі їй довелося відступити: обережно, навшпиньках. Одного разу, коли опинилася у приміщенні, повному солдат, що різалися в карти, а вдруге — коли побачила групу підлітків, зайнятих миттям підлоги в порожньому залі з високим склепінням.

Але нарешті вона дісталася четвертого поверху, того місця, де закінчувалися сходи, а вище була тільки металева драбина до прямокутного люка. Ніна насилу підняла ляду, намагаючись не запорошити курявою очі, і за мить опинилася на даху — збоку від високої фабричної труби, яку не помітила раніше в темряві. У бетон було вбито залізні східці, що вели вгору. Ніна пошарпала найнижчу й вирішила, що вони достатньо міцні.

Її спокушало влізти на трубу, але ж, якщо вона там опиниться, усі її побачать. Про всяк випадок дівчина підібралася до краю даху й визирнула вниз. Побачила групу Тамари, що ремонтувала дротяну огорожу, і двох солдатів, які розмовляли, покурюючи цигарки. Ніхто не дивився вгору.

З такої висоти вона бачила лише фабрику, плац перед воротами й чималий шмат лісу. З труби зуміла б помітити якесь село або містечко, хоча б якесь місце, куди можна піти по допомогу.

Із душею у п’ятах вона полізла нагору. Зазвичай дівчина добре переносила велику висоту, але зараз у неї паморочилося в голові, а в шлунку було неприємне відчуття. «Не дивися вниз», — наказала вона собі. Деякі скоби хилиталися, інші трималися в бетоні на чесному слові. Ноги ковзали по мокрих залізних прутах, крижаний вітер свистів у вуха й ліз під пальто. Що вище, то більш поривчастими ставали його подихи, аж нарешті Ніна ледь могла дихати, наче виставила голову у вікно швидкісного поїзду.

На тремтливих ногах вона дісталася вершини й роззирнулася. Ліс… ліс був усюди, наче неспокійне буре море, де‑не‑де позначене плямами темної зелені. Жодного містечка. Хоча… Ніна напружила зір. Між деревами, зовсім недалеко, побачила щось, що здавалося дахом хати, а поряд був інший дах. Якесь село? Звісно, це не місто, проте хоча б щось.

Вона почала злазити, обережно намацуючи ногами скоби. Тільки не дивитися вниз. Але якоїсь миті подивилася, і серце одразу підстрибнуло в грудях, і зовсім не через висоту.

На даху, спершись на одну з найнижчих труб, на неї чекав Лис. Ховаючи в руці вогник, запалював цигарку. Глянув на Ніну і повернувся до перерваної справи.

На мить вона відчула абсурдне бажання так і залишитися, зависнувши між небом та землею. От тільки це не мало сенсу: він уже її бачив.

Вона продовжила шлях униз, а на останній скобі ще й послизнулася. Лис підхопив її, допоміг утримати рівновагу, а потім прибрав руку.

— Вибач, — сказав. — Я не хотів бути ввічливим. Це лише рефлекси.

— Я… — Ніна гадки не мала, що тепер робити.

Чоловік не здавався розлюченим — радше трохи веселим. Вона не знала, добре це чи погано.

— Ти прийшла роззирнутися, розумію. Уже знаєш, де ми?

Цієї миті вона припустилася помилки: була роздратована і невиспана, до того ж їй набридло грати дурепу.

— Посеред Біловезької пущі. Отам кордон, — дівчина махнула рукою на схід. — А якби я хотіла вийти з лісу, то мала б іти отуди, — показала в інший бік.

— Ну, будь ласка, — посміхнувся Лис. — А начебто дівчата не розуміються на мапах. Тоді ти напевне знаєш: щоби вийти з пущі, потрібно десь вісім годин. Звічно, якщо ти не втратиш дорогу, бо внизу, між деревами, усе здається зовсім інакшим, ніж нагорі. А тому тобі довелося б ночувати в лісі, а вночі температура падає нижче від нуля. І вовки — ти знаєш, що тут є вовки? А також багато інших небезпечних створінь. Пам’ятай про це, якщо тобі спаде на думку тікати.

— Я зовсім не маю наміру тікати. Ви ж казали, що не можна виходити за огорожу.

— А, зрозуміло, ти ж дівчина чесна, яка завжди робить, що їй говорять.

— Передусім я розсудлива, — заявила Ніна, а Лис кивнув, наче вона сказала щось очевидне. Насправді він, здавалося, був упевнений у її розумі куди більше, ніж сама Ніна.

— Тоді ми можемо без проблем домовитися. А тепер — іди вже, і якщо за п’ять хвилин повернешся до місця роботи, то я нікому не скажу, що ти тут була.

* * *

Коли вона дісталася кухні, Яцек уже почистив три чверті купи картоплі.

— Знайшла щось цікаве? — запитав.

— Недалеко звідси село, — вона схопила ножик і заходилася працювати. — Але я не знаю, чи дасть це нам бодай щось.

— Чому?

— Якщо ці люди мешкають так близько від Інституту, то напевне не захочуть проблем від когось звідси.

— Хай там що, це хоча б якийсь шанс, — хлопець був сповнений ентузіазму. — Можемо піти туди й попросити про допомогу. Може, у них є якийсь транспорт — не кажу, що машина, але хоча б віз. Ми могли б дістатися до якогось міста, а далі потягом…

П’ять наступних картоплин Ніна уявляла, як вони тікають на підводі, а добрі селяни сердечно прощаються з ними. Якась баба притискає її до великих грудей і тицяє в руки згорток зі свіжими тістечками, діти в мішковині зі сльозами на очах махають їм услід… На шостій картоплині вона отямилася й усвідомила, що це не може бути настільки просто. Не кажучи про те, що в селі вже ніхто не ходив у мішковині.

До одинадцятої вони впоралися з картоплею і взялися різати ковбасу. О першій годині настав час обіду. Тут не було їдальні, журек[8] представники працюючих груп забирали у великі термоси. Ніна за допомогою гігантського ополоника на відміряла порції, а Яцек видавав скибки хліба. Дівчина сподівалася, що від групи «В»  прийде Тамара, але замість неї з’явилися симпатичний білявчик і красуня шатенка з великими очима: блондин обіймав її за плечі.

— Ви знали одне одного раніше? — запитала Ніна, наливаючи суп у термос.

Блондин кивнув.

— Ходимо до одного класу. Я Міхал, а це — Лена.

— Ніна. А тут є ще такі пари? Або й більші групи?

— Ні, наскільки нам відомо — ні, — відповіла Лена.

«Але з Маркотів нас — кілька», — подумала Ніна. І, схоже, це не означало нічого доброго.

Хотіла запитати про магічні здібності, але побоялася. Зрештою, вони і так не сказали б їй правду — не зараз, коли поблизу крутилася Миша.

Хвилин через десять, у товаристві худої дівчини в рожевому светрі, з’явився Хуберт. Ніна спершу не впізнала його. У Маркотах він удавав із себе іншого, мав пофарбоване в чорний колір волосся, а зараз вона побачила чотирнадцятирічного хлопця зі світлою, мало не білою чуприною. Разом із блідою шкірою це справило на дівчину неабияке враження — наче Хуберт був не хлопцем, а негативом хлопця. Або й привидом. У блондинистій версії її товариш з канікул здавався ще вразливішим і тендітнішим, ніж раніше.

— Де працюєш? — запитала Ніна, коли вони привіталися.

— Група «D», або ж архів. Переписуємо всілякі папірці.

— Ох, — тільки це вона й зуміла сказати. Чому, прокляття, вона викликалася йти на дурну кухню?

— Давно ти тут?

— З позавчора.

— Тебе забрали з дому чи зі школи?

— У мене вже немає дому, — драматичним тоном заявив він. Коли йшлося про декламації драматичним тоном, краще за Хуберта не було нікого. — Моя бабуся померла два тижні тому, і я втік. Боявся, що мене заберуть до сирітського будинку, тож переховувався в тітки в селі. Там мене й знайшли.

— Це, мабуть, було жахливо, — Ніні хотілося обійняти його, щоб утішити, але забракло мужності. — Тебе вже допитували?

— Двічі.

— А ти зізнався, що… ну, знаєш… — вона глянула на дівчину в рожевому светрі, яка стояла неподалік і саме брала в Яцека нерівно порізані скибки хлібу.

— Це Кася, їй можна довіряти. Ти маєш на увазі монастир у Маркотах? Питали, але я заперечував. Бо офіційно мене там не було. Ми мусимо бігти, побачимося після роботи.

Ніна задумливо кивнула. Хуберт не належав до дванадцятки, яка успадкувала після смерті Славека риси Обранця, але мав магічну силу, тож вона трохи за нього непокоїлася.

Було вже по четвертій, коли Миша нарешті дозволила їм повернутися до спільної зали (Ришека вона звільнила раніше, Ванда ще залишилася, аби допомогти з приготуванням вечері). Ніна не пам’ятала, коли востаннє почувалася такою змореною. Руки боліли від чищення, різання, січення, мішання і витирання, а очі самі собою закривалися. Інші в’язні, схоже, почувалися так само, бо коли вона йшла вздовж ліжок, то навколо бачила тільки сірі, змучені обличчя. Дехто сперечався про щось стишеними голосами, інші не мали сил навіть на розмови й просто лежали, втупившись у стелю, або спали. «Може, саме в цьому й полягала ідея, — майнула думка. — Заганяти нас так, щоби ми навіть не думали про втечу».

Невдовзі до зали повернулася Тамара з червоними від морозу руками й зі свіжою подряпиною на правиці. Її зазвичай добрий настрій, схоже, витримав сьогодні чимало випробувань.

— Валюся з ніг, — простогнала вона, падаючи на ліжко. — Вони нас, здається, хочуть прикінчити.

— Нам треба знайти інших, — безжально сказала Ніна. — Яцек також тут, ти знала?

Тамара похитала головою. Трохи посиділа нерухомо, потім, зітхнувши, підвелася.

— Добре, ходімо.

* * *

Через п’ять хвилин вони вп’ятьох сиділи на ліжку Маріуша, кремезного хлопця, якого привезли невдовзі після Тамари і який тепер працював у групі «E», чи то в «команді прибиральників», що означало миття і замітання всіх запилених, заплетених павутинням фабричних залів.

— Я хотів опікуватися малюками, — похмуро сказав Маріуш. Під його очима були тіні, а сам він здавався не стільки змореним, скільки приголомшеним і розчарованим, на межі зламу. — Але мені не дозволили, лише дівчат узяли. У мене троє молодших братів і сестер, то хіба я не схожий на того, хто може подбати про дітей?

«Якщо щиро — ні, не схожий», — подумала Ніна. Маріуш був кремезним і міцним, до того ж — завдяки померлому Славеку — неймовірно сильним. Крім того, як пам’ятала Ніна з Маркот, хлопець не був розумакою. Такий собі — на перший і на другий погляди — тип тупого здоров’яка, єдина роль якого — стати прибічником когось слабшого, але розумнішого. Також дівчина пам’ятала, як він грався з малою Малгожатою і як вона його любила.

Маріуш був єдиним із їхньої п’ятірки, хто під час допиту розповів про своє перебування в монастирі. Тож Ніна вирішила, що вони повинні підігнати свої версії до його.

— Якщо нас притиснуть, доведеться зізнатися, — сказала. — Але ми можемо спробувати оминути найважливіше.

— Тобто магію? — упевнився Яцек.

Вона кивнула.

— І те, хто такі янголи насправді. І про Обраного, і про те, що ми від нього отримали.

Цього було забагато, більше, ніж справ неважливих, про які можна говорити вільно.

— То що ми їм скажемо? — Тамара, схоже, теж це помітила, бо скептично звела брову.

— Що ми були в монастирі, що з нами сталися дивні речі, але нам мало що відомо. Ми весь час боялися і хотіли лише повернутися додому. Про Бестію знаємо тільки те, що якась потвора ходила коридорами, а потім зникла, а про янголів — що вони шукали якогось Обраного.

— Здаватимемося ідіотами, — обурився Яцек.

— І що з того? — Ніні ця ідея також не надто подобалася, але кращої вона не мала. — Ідіотизм не карається.

— Нам не повірять, — знову засумнівалася Тамара.

— Швидше за все, так. Але ми запропонуємо переконливу версію, ну, знаєте, таку, що буде схожа на істину, і вони намучаться тим, аби її спростувати. Ми отримаємо час, щоб утекти або ж вигадати щось інше.

Приготування «переконливої версії» зайняло в них майже сорок хвилин. Коли закінчили, за вікнами вже панувала темрява, а скло дзеленчало від дощу.

— Якщо хочемо втекти, доведеться зробити це якомога раніше, — сказала Тамара, дивлячись у вузькі вікна. — Бо, думаю, ніхто з вас не хотів би вештатися лісом у сутінках?

— Неподалік є село, вона його бачила, — Яцек кивнув на Ніну. — Ми думали, може, селяни якось нам допоможуть.

— Село? — Маріуш насупився. — І далеко?

— Десь хвилин двадцять дороги.

«Це якщо ми не заблукаємо в лісі», — згадала Ніна слова Лиса. Але не сказала цього вголос і лише запитала:

— Ви справді хочете туди піти?

— А чому ні? — Тамара глянула на неї здивовано.

— Ну, не знаю… Вам не казали, що в жодному разі не можна ходити за огорожу?

— Авжеж, говорили, — у голосі Тамари прозвучали нотки самовпевненості. — Але ж вони зацікавлені в тому, аби ніхто не втік, чи не так?

Ніна труснула головою. Це також, але, може, річ у чомусь іншому. Вчора вночі вона вірила, що солдати стріляють по в’язнях‑утікачах, але зараз ця думка здалася їй абсурдною — якби хтось намагався утекти, то його б поранили, а може, навіть убили, а плітки про це розійшлися б дуже швидко.

Але якщо ніхто не виходив у ворота, то по кому в такому разі стріляли?

— Ніно? — голос Яцека вирвав її із задуми. — Ти з нами?

— Це не так просто. Ну, знаєте, ми не можемо отак просто втекти, потім зайти до першого-ліпшого посту міліції і сказати, що нас викрали бандити. Адже це не бандити, це люди з уряду. Ми також не можемо повернутися додому, бо там нас знайдуть — і ми наразимо на небезпеку наші родини…

— Поїдемо до Варшави, до мого батька, — вирішила Тамара. — Побачите, він щось вигадає. Ми не можемо тут лишатися. Чи то я і Яцек можемо, у нас немає магічних сил, але ви, — вона кивнула на Ніну, Хуберта й Маріуша, — самі знаєте…

— У нас офігенні проблеми, — похмуро заявив Хуберт.

— Я не маю наміру залишатися, — схоже, Яцекові сподобалася ідея втечі. — Тамара має рацію, її батько щось вигадає.

Тамарин тато був професором і по‑справжньому мудрою людиною, він уже допоміг їм у Маркотах. І все ж Ніна відчувала сумніви. Але ж подруга говорила правду: вони не могли стирчати тут, чекаючи своєї черги, наче телята, яких ведуть під ніж. Може, могли б із родинами втекти за кордон? У країну, в якій не було б ані янголів, ані комуністів? Ніна на мить занурилася у видіння сповненого небезпеки нелегального перетину кордону, під час якого вона, беззаперечно, змогла б виявити неймовірні відвагу й кмітливість. А потім — приємне життя в Англії чи Франції, де в магазинах можна купити гарні сукні, а по радіо грає американська музика…

— Хтось приїхав, — сказала Тамара, і Ніна випірнула з марень.

Фари ковзнули по шибках, умитих дощем, ззовні стихало ревіння двигуна.

— Ходімо подивимося? — запропонував Яцек.

Кілька підлітків також вийшли, бажаючи побачити, хто вийде з «полуторки», дуже схожої на ту, яка привезла Ніну. А може, це була та сама машина.

Першою в грязюку вистрибнула присадкувата незграбна жінка — мабуть, мала прізвисько Качка чи щось схоже. Одразу за нею з’явився високий худий чоловік — Лелека чи, може, Журавель?

А потім обоє витягнули з‑під брезенту малу — років шести — дівчинку, яка тремтіла від холоду й була смертельно налякана.

— Ворушися! — гарикнув чоловік, який, схоже, був у цій парі злим поліцейським.

— Бідна дитинка, — буркнув хтось за спиною Ніни.

Мала перечепилася, упала в грязюку й заревіла. Дощ мочив її довге світле волосся, брудна сукня, що визирала з‑під пальта, прилипала до худих, наче патички, ніг. Солдат шарпнув дівчинку й грубо звів на ноги. Тієї миті з групи, що чекала під дверима, вийшов Маріуш.

— Облиш її, — сказав уже майже чоловічим голосом.

Лелека-чи-Журавель глянув на нього радше здивовано, ніж обурено. Поки що — здивовано.

— А ти чого втручаєшся? Геть звідси, шмаркачу, бо я розсерджуся!

— Облиш її, — повторив хлопець, а в Ніни з’явилися погані передчуття. Солдат будь‑якої миті міг розсердитися, а Маріуш дивився на нього з тупою завзятістю того, хто, попри шляхетні наміри, не звик користатися мозком. — Бо побачиш, що я з тобою зроблю.

«Прошу, ні», — благала Ніна подумки.

Чоловік розсміявся, а Маріуш виразно почервонів — це було помітно навіть у світлі ліхтаря, що миготіло від дощу. А потім зблід і насупився. Ніна знала, до чого йде.

Він готувався скористатися магією.

Чекала, що от‑от з’являться птахи, але минали секунди — і нічого не відбувалося. Маріуш неспокійно ворухнувся. Лелека-чи-Журавель уже тягнув світловолосу дівчинку до будинку. А хлопець поволі, наче актор у фільмі, опустився на коліна. З його носа витекла цівка крові, змішалася з дощем і потекла по підборіддю. Рот був відкритий, очі сліпо вдивлялися у темряву.

— Зараз отримає червону картку, — прошепотів хтось за спиною Ніни, наче сидів на трибуні й дивився матч.

Крізь натовп у дверях проштовхалися двоє молодих солдатів, схопили Маріуша під руки й потягли в темряву. Приголомшена і перелякана Ніна намагалася зрозуміти, свідком чого саме стала, але перш ніж дійшла якогось висновку, розумного чи нерозумного, зсередини будинку пролунав різкий голос Видри:

— 77WR — на допит!

⁷ Форсунка — пристрій, за допомогою якого розпилюють рідину.

⁸ Журек — традиційний польський суп на заквасці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

в якому Ніна разом із друзями йде в село,
де знаходить нові таємниці

Ніна притулилася лобом до залитої дощем шибки. По той бік не бачила ліхтарів перед фабрикою, самий лише морок, що причаївся назовні. У тому мороці був ліс, а в лісі… вовки, як сказав Лис. А може, навіть щось небезпечніше.

Вона чекала півтори години на самоті в кімнаті, яка, здавалося, була створена, щоб у ній сиділи й нервували. Тут були стіл і два стільці, але окрім цього — жодних меблів, стіни мали колір сірої жовчі, на підлозі лежав вигорілий, колись, здається, темно‑червоний килим. Усе було чисте, підлога, схоже, тільки-но витерта, на столі ані сліду пилюки, але це чомусь іще більше пригнічувало Ніну. Вона подумала про «прибиральну групу», яка, мабуть, тут попрацювала. Може, у ній був Маріуш?

Хлопець, який отримав червону картку, хай там що це означало.

Напругу майже неможливо було витримати — наче перед важкою контрольною, коли людина водночас боїться і мріє, аби все це вже залишилося позаду. Двічі дівчина чула в коридорі стукіт важких військових чобіт, і двічі хтось проходив повз двері, а її серце підстрибувало до горла. Коли кроки віддалялися, вона відчувала розчарування, що це не по неї, що їй і далі доведеться сидіти й нервувати.

Ніна підійшла до дверей і натиснула клямку — вони були відчинені, дівчина перевіряла вже кілька разів, але й надалі не насмілювалася вийти. Зрештою, куди тікати? На фабриці її швидко знайдуть, а до лісу вона піти не може. Не зараз, у сутінках і під дощем, коли там буде темно, наче у склепі.

У коридорі знову пролунали кроки, і Ніна завмерла. Мить тому вона хотіла, аби все закінчилося, а тепер віддала б свою найкращу сукню за ще кілька хвилин чекання.

Кроки зупинилися перед дверима, дівчина стримала дихання. Клямка клацнула, і за мить до кімнати увійшов невеличкий сірий чоловічок. Під пахвою він ніс пузату течку, а другою рукою притримував окуляри, що раз у раз зсувалися з носа.

— 77WR, правильно? — запитав.

Вона кивнула.

— Можеш звати мене поручником Голубом. Зараз ми поговоримо.

Усівся за стіл, розклав папери і якийсь час про щось мимрив. Ніна нервувала, сидячи на другому стільці. Сірий чоловічок і справді здавався сірим: волосся мав посивіле, а шкіру — нездорового відтінку, наче вже давно не виходив на сонце. Справляв враження трохи запиленого — аж хотілося узяти щітку й пройтися по ньому. Дівчина легко могла уявити, як він сидить, заростаючи павутинням, десь на забутому всіма складі, серед стосів усяких папірців.

— Розкажи мені про останні канікули, — сказав він, підводячи на неї погляд. В одному оці в нього розірвався капіляр, і червінь, що розлилася по білку, була єдиною кольоровою плямою в усій його сірості.

Ніна здригнулася. Чекала на подібне, авжеж, але все одно напад паніки був наче раптове занурення під воду.

— Я… Мої батьки мають замало грошей, щоб відсилати нас, мене й мого брата, у табір, тож канікули я провела в місті. У Вроцлаві, це ви, напевне, знаєте, бо я там живу. Було непогано, моя приятелька, Агнешка, теж нікуди не виїжджала, тож ми трималися разом. Ходили засмагати на Одер і до Щитніцького парку. Раз пішли у зоопарк, але мені не сподобалося, усі тварини там здавалися страшенно нещасливими. Це неправильно — замикати тварин у клітках два на два метри, коли вони повинні бігати саваною, чи не так? Або джунглями. Я впевнена, ви не захотіли б жити в таких умовах. Тому я більше люблю кіно. Ми були на файному фільмі про принцесу, якій набрид придворний етикет, і тому вона втекла, щоби подивитися на місто, а потім зустріла журналіста, який у неї закохався. Усе це відбувалося в Римі. Я хотіла б якось поїхати до Рима, побачити Колізей, Форум, фонтан Треві й Ватиканський музей…

Голуб закліпав, ошелешений потоком слів. Ніна й сама була трохи здивована — не думала навіть, що зможе отак говорити, але, схоже, нервова ситуація відкрила в ній приховані раніше родовища красномовства.

Чоловік кашлянув і поправив окуляри.

— Гм, то що, ти нікуди й не виїздила? Бо тут один хлопець сказав, що зустрічав тебе в місцевості Маркоти…

— Ох, — якусь мить вона хотіла заперечити, але, мабуть, це не мало сенсу. — Я була там дуже недовго.

— Розкажи мені про Маркоти. Ти поїхала туди на запрошення янгола, чи не так?

Вона кивнула.

— Що він від тебе хотів?

Ніна зітхнула, а потім продала Голубові вигадану ними історію. Поручник нічого не говорив, лише крутив, слухаючи її, олівець. Його сіре обличчя демонструвало задуму, наче думками він перебував десь далеко.

— І говориш, що в Маркотах бешкетувала якась потвора?

— Не знаю, чи потвора, — виправила Ніна. — Може, це був просто дикий звір.

— Який викрадав підлітків?

Вона стенула плечима.

— Як вважаєш, що це могло бути?

— Не знаю.

— Ти над цим не замислювалася?

— Не дуже. Лише хотіла повернутися додому. Знаєте, коли людина дуже боїться, то не може багато думати. — Принаймні це було правдою.

— І що сталося з тією потворою?

Вона пригадала мертву Бестію, настромлену на палю, і ковтнула слину.

— Хтось її прогнав. Мабуть.

— Хто?

— Не я, це точно.

— А хто? Якби ти мала вгадати, то на кого б ставила?

Чи ВОНИ саме це й шукали? Підлітка, який переміг Бестію? І що зроблять, коли його знайдуть? Або з нею, бо непросто було сказати, кому приписати заслугу вбивства потвори з Кола. Ніна на мить уявила, кого б із приятелів з тих канікул вона здала б, якби ВОНИ стали її змушувати (наприклад тортурами). Артура? Він у їхній групі був найменш симпатичним…

Відчула себе поганюче. Як вона могла так подумати?! Може, саме це й було найгірше з того, що ВОНИ робили з людиною: наказували обирати, кого з приятелів зрадити першим.

Голуб дивився вичікувально. Ніна похитала головою.

— Я справді не знаю. Була надто зайнята тим, що боялася і ховалася. Яцек, Тамара й Хуберт майже весь час були зі мною, тож це не вони, а щодо інших — навіть не знаю.

Сподівалася, що він на неї тиснутиме, але він ні сіло ні впало змінив тему.

— Розкажи мені про янгола, який був у Маркотах.

Потім він ще розпитував про магію (чи Ніна зауважила щось, що неможливо було б жодним чином пояснити), про Обраного й про їхню опікунку, пані Целіну. Дівчина намагалася, з одного боку, дотримуватися правди настільки близько, як тільки було можливо — щоб Голуб не впіймав її на жодній серйозній суперечності, а з другого — не зрадити нічого, чого зрадити вона не має. Як наслідок, усе звелося до постійного повторювання: не знаю, не звернула уваги, не думала про це. Інколи вона була незадоволена сама собою. Здавалася ідіоткою, точнісінько як і казав Яцек.

Поручник знову спитав про Бестію. Ніна почувалася дедалі більше змореною і вичерпаною, допит щомиті ставав хаотичнішим. До того ж інколи вона могла б закластися, що Голуб навіть не слухає її відповідей. Може, вся справа в тому, щоби її залякати й дезорієнтувати, вона ж мало що знала про методи допитів, а може…

— Розкажи мені про останню ніч, яку ти провела в монастирі.

Вона облизнула сухі, наче кора, губи. Трохи жалкувала, що тут немає Лиса зі склянкою води, зараз вона охоче напилася б.

Ризикнути чи ні?

Вирішила ризикнути.

— Ми всі десь бігали, було чимало криків і гонитви коридорами. А я залишилася сама, сиділа в спальні, скрутившись зі страху. Потім повернулися дівчата й сказали, що не хочуть залишатися тут ані на мить довше й що я можу втікати з ними, якщо захочу.

Чекала, дивлячись на поручника, наче рибалка, який прораховує, чи заковтне рибка гачок. Але не помітила жодної реакції, Голуб тільки зітхнув і відсунув папери.

— Добре, мабуть, на сьогодні все. Повертайся до приятельок.

* * *

Вона встигла на вечерю, яку тут розвозили на візку. Миша й Ванда пхали двоповерховий скрипучий механізм залою, повною підлітків, уміло оминаючи поставлені в центрі кімнати печі. Старша жінка наливала в кухлі чай з великого термосу, молодша клала на тарілки скибки хліба з паштетною ковбасою. Як повідомила Тамара, треба було все з’їсти й випити раніше, ніж візок доїде до кінця зали, а потім віддати посуд, бо інакше Миша могла запам’ятати повільного в’язня і позбавити його наступної вечері. Ніна думала, що не зможе нічого проковтнути, але тільки-но надкусила хліб, зрозуміла, наскільки зголодніла, і дві скибки зникли із блискавичною швидкістю.

Після вечері в них залишилося десь півгодини до душу, тож вони використали цей час для розмови з хлопцями. Цього разу вони сиділи на ліжку Яцека — уся четвірка з напруженими обличчями.

Маріуш не повернувся, і, здавалося, ніхто й гадки не мав, що з ним сталося.

— Я питав про ту червону картку, — сказав неохоче Хуберт, — але не почув нічого конкретного, самі лише плітки. Знаєте, хтось чув від когось, а той ще від когось. Ніби тих, із червоними картками, забирають до якоїсь кімнати і там замикають, а потім чути тільки крики. Або вивозять у ліс, дають лопату й наказують копати собі могилу, а тоді стріляють над тією могилою в голову. Або…

— Досить, — простогнала Ніна, якій стало погано.

— Ми повинні знати факти, — зауважила Тамара. — Особливо ти, якщо вже хочеш бути детективом.

— Це ніякі не факти, це вигадки, — обурилася Ніна. — Хуберт же сам сказав. Маєш щось конкретне? — звернулася до хлопця, а той похитав головою.

— Ні. Ніхто не знає навіть, звідки взявся вислів «отримати червону картку» і що це означає. Інколи в «червонокартківців» іде кров з носа, очей чи вух, а інколи хтось просто не повертається з допитів.

Ніна насупилася, бо їй дещо спало на думку.

— А де саме ти працюєш?

— Я ж казав тобі: це наче архів.

— Так, але що саме ви там робите?

— Нам дають протоколи допитів, а ми позначаємо відповіді на спеціальних стрічках, кожен код має свою, а потім вкладаємо їх у машину, яка робить на тих стрічках дірки.

У Ніни блиснули очі.

— Чекай, але ж це значить, що ти можеш довідатися, що таке ті червоні картки і що ці люди від нас хочуть! Досить порівняти…

— Вважаєш, що я про це не думав? — перебив Хуберт. — Але це не настільки вже й просто, бо вони все шифрують, не тільки відповіді, а й запитання також. Самі лише цифри, літери та якісь дивні позначки. З того нічого неможливо зрозуміти.

— Спробуй хоча б порівняти стрічку Маріуша з нашими й побачити, чим саме вони відрізняються. Принаймні ми тоді знали б, чи не загрожує червона картка й нам.

Хуберт зітхнув.

— Добре, можу спробувати. Який у нього був код?

«Був», не «є». Ніну боляче зачепило, що вони говорять про Маріуша в минулому часі, і вона відчула себе ще гірше.

— Хтось пам’ятає? — Хуберт глянув на друзів.

— Я ні, — похитав головою Яцек.

— Я також ні, — буркнула Тамара. — Навіть не запитувала, правду кажучи.

Ніна вимушена була визнати, що також не запам’ятала. Прокляття. Як для детектива вона виявилася не дуже й метикуватою.

— Спробуйте розпитати хлопців, поряд із якими він спав, може, вони запам’ятали, — сказала. — Або людей із його групи. Або, може, хтось пам’ятатиме код іншої людини, яка отримала нещодавно червону картку. Ми мусимо зібрати інформацію, і що більше — то краще. Почнімо з того, про що вас розпитували на допитах.

— Чи віримо ми в Бога, — озвався Яцек. — Я думав, що вони мене якось покарають, якщо я відповім «так», бо це ж комуністи. Але вони тільки щось записали в своїх паперах.

— Я сказала, що це не їхня справа, — захихотіла Тамара.

— А вас питали, чи ви сироти? — Ніна глянула на трійцю, вони кивнули.

— Навіщо їм сироти? — дивувався Яцек.

Тамара знизала плечима.

— А навіщо янголам Обраний? Сироти, вони ж, розумієте…

— Магічні? — підказала Ніна.

— Саме так, магічні. Так їх зображено в усіх казках і легендах, правильно?

Ніна поволі кивнула. Ще нещодавно така аргументація здавалася б ідіотською, але в цьому новому, зміненому янголами світі це мало сенс.

— Ти зізнався? — Тамара глянула на Хуберта.

— У чому?

— Що ти сирота. Єдиний серед нас.

— Я не сирота, — обурення залишило на блідій шкірі хлопця червоні плями. — Мій тато досі може бути живий.

Хуберт був позашлюбною дитиною, а його батько, з того, що Ніна знала, ніколи не цікавився ані сином, ані його матір’ю.

— І саме це ти й сказав на допиті? Що твій батько, можливо, досі живий?

Хуберт відвернувся.

— Я сказав, що знаю, що він живий, — відповів, помовчавши. — Бо я отримав від нього кілька листів, і тільки потім наш контакт обірвався. Я збрехав, розумієш? Хотів лише… — стенув плечима, а Ніні стало його шкода.

Він хотів лише, щоб це було правдою.

— Добре, — запевнила вона поспішно. — Краще не зізнаватися, якщо вже ми не знаємо, навіщо їм сироти.

— Мабуть, ні для чого хорошого, — втрутився Яцек.

— Мабуть, ні для чого хорошого, — погодилася Ніна і почала прикидати, яку інформацію треба зібрати.

— По змозі ми повинні отримати план фабрики. І зрозуміти, які тут є групи окрім тих, у яких працюємо ми. Може, завдяки цьому ми дізнаємося більше про те, що вони роблять. І про що запитували на допитах в інших хлопців і дівчат. І ще — чи хтось має магічні здібності…

— У такому ніхто не зізнається, — зауважив Яцек. — Тут ніхто нікому не довіряє.

— Ну то ми повинні зробити так, щоб нам довіряли. Повинні…

— А навіщо, га? Адже завтра ми все одно втечемо, — Яцек глянув на Тамару й Хуберта, шукаючи підтвердження.

Ніна гмикнула.

— Власне, щодо цього…

— Боїшся?

Вона роздратовано трусонула каштановою чуприною і прибрала набік волосся, що впало на очі.

— Я просто думаю, що буде нерозумно, якщо ми чкурнемо, а потім виявиться, що в селі ніхто не допоможе. Що тоді? Хочеш піти лісом без жодної підготовки?

— То що ти пропонуєш?

— Піти в село, роззирнутися навколо, а в разі чого повернутися.

Яцек пирхнув.

— Ти жартуєш, чи що?

— Вона має рацію, — втрутилася Тамара. — Я не боюся йти до лісу, але така мандрівка — чиста маячня. Я не хочу скінчити в череві голодного вовка або іншого звіра. Ми повинні перевірити, чи можуть люди в селі нам допомогти, а якщо ні — то повернутися і розробити інший план.

— Ага, і як ти хочеш це перевірити?

— Я можу вдати хлопця, який загубився в лісі, — запропонував Хуберт, а потім зіщулився, затремтів і застогнав. — Прошу, я з ранку нічого не їв, мені так холодно…

Вийшло пречудово, Ніна відчула, як шкірою поповзли дрижаки. Таємничий батько Хуберта був, мабуть, актором, причому непоганим — вона була в цьому впевненою.

— Нормально. Але не говори, що ти втік з Інституту. Нехай вони самі здогадуються, а ми тим часом…

— Перевіримо, як вони ставляться до людей звідси, ага.

— Яцеку? — Ніна глянула на пухкого хлопця, і той замислено кивнув.

— Хай буде так.

Вони доопрацювали подробиці, а потім, коли дівчата вже хотіли повертатися до себе, Хуберт затримав Ніну.

— Ти не позичиш мені щось почитати? Поряд зі мною сплять страшенно нудні хлопаки, з ними навіть не порозмовляєш…

— У мене є підручники, бо мене забирали зі школи, але польська чи біологія тебе напевне не зацікавить, еге ж?

— Так, — Хуберт був старший за Ніну на рік, тож програму її класу вже пройшов.

— А ще я маю тільки «Клінічну психіатрію». Досить цікава, але страшенно похмура.

— Згоден і на таке, — Хуберт виразно пожвавився при звістці про похмурість.

Дівчина ледве встигла принести йому книжку, як Видра криком почала зганяти дівчаток у душову. Ніна зціпила зуби. «Я це витримаю, — подумала. — Адже загальне купання — не найгірше, що могло зі мною статися».

Цього разу їй хоча б вдалося не розплакатися.

Потім вона лежала під ковдрою, тремтячи від холоду, із поглядом, втупленим у темряву, а та була густа, наче на дні криниці. Прислухалася до потріскування вогню у пічках, до стукоту чобіт Видри й думала про те, як вони вчотирьох розмовляли на ліжку Яцека.

Тільки тепер вона зрозуміла, що всі її слухали — ну, принаймні більшу частину часу, поки Яцек не почав із нею сперечатися. Сказала, що мусять зібрати інформацію, а вони одразу це прийняли. Наче в тому, що Ніна вказує їм, як треба вчинити, немає нічого дивного. І це сталося саме по собі, цілком природно. А на неї раптом навалилося відчуття відповідальності, бо було схоже, що друзі всерйоз сподіваються, що вона знайде вихід зі складної ситуації.

Що вона «щось придумає», як придумала тоді, коли в монастир хотіла пролізти Бестія-з-Кола.

«Але я не зможу, — сумнівалася Ніна. — Бестію подолати легше, ніж цілу армію комуністів».

Скрутившись у клубок, вона намагалася думати про щось приємне. Наприклад, про неділю вдома (а завтра саме мала бути неділя), але все одно весь час непокоїлася: за Маріуша, а передусім за їхню четвірку, та й за себе саму. Чекала й пострілів, як минулого вечора, гуркоту, що роздер би темряву, стлумлений товстими мурами, і змусив би її серце нестися шаленим галопом. Натомість вона почула лише стукіт по трубах.

Стук, стук, СТУК, два слабші, один сильніший. А потім СТУК, стук, СТУК. Тихий, але настирливий стукіт, що йшов десь знизу, наче хтось, ув’язнений глибоко під землею, намагався з нею порозумітися.

СТУК, СТУК, стук, стук.

«Азбука Морзе, — подумала вона, потроху програючи втомі. — Я повинна записати це, а потім поговорити з Яцеком». Але перш ніж вона потяглася за зошитом і олівцем (у темряві це було б непросто), занурилася у сон.

* * *

Вони зустрілися наступного дня після роботи, біля дірки в огорожі, про яку повідомила Тамара.

— Сьогодні ми вже одну таку залатали, ця лишилася на завтра, — заявила дівчина, присідаючи в багнюку й дивлячись крізь діру в дротяній сітці на недалекий ліс.

— То як ми вийдемо потім, якщо сьогодні доведеться повернутися? — запитав Хуберт.

— Я можу заплутати дріт так, щоб його вдалося зняти.

Ніна вирішила, що це досить непогана ідея. Яцек роззирнувся.

— Ходімо? — запитав.

Діти кивнули.

«А що, коли ВОНИ помітять наше зникнення? » — думала Ніна, пролазячи під огорожею. Теоретично в’язнів перераховували тільки ввечері, коли вони вже лежали в ліжках, але ж існувала можливість, що когось із їхньої четвірки викличуть на допит.

«Не думай про це, — наказала вона собі. — Ти в будь‑якому разі нічого із цим не зробиш, тож немає сенсу непокоїтися».

Вона незадоволено глянула на обквацяну спідницю, а потім побігла за друзями, які вже зникали серед дерев.

Ніна вперше опинилася в хащах. Стовбури дерев були тут товстезними, наче колони. Крізь стелю з гілля, що густо переплелося, ледь продиралося каламутне світло листопадового дня. Мох на повалених деревах світився у напівмороці млявим зеленкуватим блиском, товста ковдра опалого листя прогиналася, наче м’який килим. Тріск гілочки під черевиком здавався пострілом із пістолету, і Ніна легенько здригалася. Усі мимоволі стишували голос, наче були в костьолі.

Друзі йшли на північний схід, у напрямку села. П’ятнадцять-двадцять хвилин швидкого маршу, казала Ніна, але тепер засумнівалася.

Що, коли вона погано прорахувала відстань? І через це загубить дорогу або й справді зустріне в лісі голодних вовків?

— Ви розмовляли з приятелями Маріуша? — запитала, щоб зайняти думки чимось корисним. — Хтось згадав, який у нього був код?

У відповідь усі лише заперечно похитали головами. Також ніхто не зміг згадати коди інших дітей з червоними картками. Зате Яцекові вдалося дізнатися, що в Інституті є ще одна мала групка, позначена літерою «F», до обов’язків якої належить доглядати собак.

— Хлопець, який спить на два ліжка далі, входить до неї, — проінформував він пошепки. — Нібито вісім вівчарок, великих, наче телята, і лютих, наче дияволи. Сидять замкнені в клітках позаду фабрики. Двічі на день їх годують кашею із сирим м’ясом.

— Навіщо тут собаки? — запитав Хуберт, але відповіді не дочекався, бо вони саме побачили між деревами дах першої хати. Низький, наче придавлений до землі, і порослий бурою травою.

Навколо панувала тиша, яку порушували тільки подихи вітру, що хилитали гілля. Але ж з такої відстані вони вже мали б почути звичайні звуки села: кудкудакання курей, рохкання свиней у сараях і гавкання сільських цуциків. Вони повинні були відчути дим з коминів і гострий запах гною, а тим часом до ніздрів долинав лише запах лісу: мокрий, рослинний та землистий.

— Щось тут не так, — Тамара сказала те, про що Ніна тільки подумала.

Хата справляла враження мертвої. Порожні вікна — наче випалені очні ями. Відчинені двері сумно хилиталися на завісах, які ледь рипіли під подихом вітру: рип, рип, праворуч, ліворуч.

— Боже… — прошепотів Яцек.

Невеличкий садочок був оточений кривим плотом, частина дощок паркану вже лежала на землі й поростала хвощем. Тамара зачепилася за заіржавлені граблі й вилаялася. У курнику вони знайшли розкидані пташини кістки, у сараї — неповні скелети двох корів, дочиста обгризені мурахами.

Ніна із серцем у горлі відступила. Друзі йшли за нею мовчки, навіть Тамара мала невпевнений вираз обличчя. Навколо панувала цвинтарна тиша.

— Це село… — почав Хуберт.

— Воно абсолютно мертве, — закінчила Тамара.

Яцек крутився поблизу.

— А ви помітили, що ніде немає людських кісток? Багато тварин, але жодної людини?

— Може, усі втекли? — запитала в повітря Ніна.

— Залишивши корів, свиней і курей? І собак? — Яцек копнув пожовклий череп, що валявся у траві.

У Ніни стиснулося серце. Вона подумала про корів, що розпачливо мукали, аж поки в них не розірвалося вим’я, повне молока, про собаку, кинутого хазяями, залишеного на поталу в селі, що помирало. Спочатку пес, мабуть, лазив у курник і живився птаством, що здихало, потім здичавів і навчився жити в лісі. А пізніше, коли зістарився, приповз на місце, яке знав найкраще за все, щоб тут померти. Може, навіть думав до самого кінця, що хтось із хазяїв по нього повернеться і догляне…

Ніна витерла сльози. Яцек моргав, наче йому щось потрапило до ока, Хуберт відвернувся. Тамара сиділа на порозі однієї з хат.

— Боже, — простогнала вона. — Що тут сталося?

Ніна та Яцек сіли поряд, Хуберт відійшов до паркану й задивився удалечінь, на розлогий явір. Вітер шарпав його світле, майже біле волосся і поганеньке пальто, куплене, схоже, у ті часи, коли хлопець був сантиметрів на десять нижчий. Що з ним станеться, коли ВОНИ нарешті його відпустять? Якщо відпустять. «Напевне, потрапить до дитячого будинку», — подумала Ніна. Їй було шкода Хуберта: спершу він жив із божевільною матір’ю, потім зі склеротичною бабцею, яку більше цікавила мертва донька, аніж живий онук, а тепер на нього чекала доля сироти у державному або монастирському притулку.

Нінина мати повторювала, що життя сповнене смутку і що лише після смерті людину чекає нагорода на небі. Ніна завжди з цього сміялася, а тепер була схильна погодитися. Життя, якщо говорити загалом, і справді не цукор.

— Нам треба повертатися, — буркнула вона, але ніхто не зрушив з місця, наче смуток, що панував у цьому місці, придушив усіх своїм тягарем. Тамара малювала гілочкою на землі якісь візерунки, Яцек, зазвичай непосидючий та енергійний, сидів, осоловілий, зіщулившись від холоду.

Ніна обійняла коліна руками. Може, настав час нарешті це сказати?

— Слухайте, — почала невпевнено. — Мені дещо спало на думку… Тільки не ображайтеся, добре?

— Гм, — пробурмотів Яцек.

— Давай, мала, — підтримала її Тамара.

— Мене допитували вчора, і мені здалося, що вони… що насправді не цікавилися тим, що я можу сказати. Наче наперед знали, що трапилося в Маркотах, і наче зовсім не мали потреби витягати з мене все те. Я навіть раз спеціально помилилася, сказала, що була з вами, а потім — що сама. Зазвичай, як мені здається, слідчий повинен скористатися можливістю і дотиснути в’язня, а цей — аж ніяк. Та й вам також якось надто легко все зійшло з рук. Хуберт збрехав, що не був у Маркотах — і все, а Тамара послала їх…

— Тоді навіщо взагалі ці допити? — старша дівчина насупилася.

— Щоби зламати нас. Так мені здається. Тому я мусила спочатку довго чекати, і тому вони постійно всіх штовхають та кричать. І ця праця… Сьогодні Миша побачила, що я закінчила чистити картоплю, а більше нічого робити не мала, тож вона наказала нам натирати великий заіржавілий самовар, що геть не мало сенсу, бо ніхто б його не став використовувати. Усе наче лише для того, аби ми ні на мить не змогли відпочити, наче ми постійно повинні бути змореними…

— Наглядачка в нашій групі абсолютно така сама, — буркнула Тамара. — Рись безперервно верещить і кудись нас жене. Я вже навчилася, що треба вдати, наче ти постійно зайнята, бо інакше одразу знайде якусь іншу справу.

Ніна кивнула.

— Тому я і вважаю, що ці допити — вони наче… ні до чого, розумієте? Принаймні щодо нашої четвірки. Вони чудово знають, що ми були в Маркотах і що саме там трапилося.

— Звідки вони це знають? — насупився Яцек. — Вважаєш, хтось нас зрадив?

— Саме так вона й уважає, — спокійно відповіла Тамара. — Точно, Ніно?

Дівчина неохоче кивнула.

— Лис і Сова не заявилися в мою школу випадково. Приїхали спеціально по мене, а малого Лукаша взяли принагідно.

— Ти не можеш цього знати, — втрутився Яцек.

— Лис називав мене на уроці Ніною.

— Але ж так тебе звуть.

— Ні. Вірніше — так, але ні. В усіх офіційних документах написано: Яніна Панкович. Той, хто просто зазирнув би до класного журналу, сказав би: «Янка», «Яся» або якось так. Ще ніхто з власної волі не називав мене Ніною.

— Хіба що він чув про тебе раніше, — підсумувала Тамара. — А ми всі з’явилися в Інституті раніше за тебе. Зрозуміло, це не я, але ти маєш тільки моє слово, правильно?

Яцек почервонів.

— Я також нікому нічого не казав. Мабуть, це Маріуш.

Ніна похитала головою.

— Він не знав мою адресу і прізвище.

— Тоді Хуберт. У Маркотах він весь час поводився дивно, а тепер теж щось комбінує. Де він, до речі?

Мов за командою, вони глянули туди, де тільки-но стояв світловолосий хлопець: там було порожньо.

Ніні довелося погодитися. Може, вона не стільки підозрювала Хуберта, скільки — доведись обирати — ВОЛІЛА б, аби це виявився саме він. Яцека й Тамару вона полюбила майже одразу після приїзду до Маркот, і відтоді вони трималися разом. Хуберта ж — справжнього Хуберта, а не хлопця, якого він удавав, — знала значно менше.

— Не можемо дати йому зрозуміти, що ми здогадалися, — Яцек загорівся новим планом, наче питання зради Хуберта було вже вирішене. — Вдамо, що ми й досі з ним приятелюємо, і тоді він…

Ніна не слухала.

Лис назвав її Ніною, але це не все, була ще та дивна загадка, яку він розповів у класі. Про що там ішлося?

«Давно, скажімо, років двадцять тому, у малому сільці, загубленому посеред лісу, у хаті бідного вугляра жила родина: мати, батько й двоє синів».

Дівчина питала інших в’язнів, але здавалося, що ніхто нічого подібного не чув. Або ця розповідь була просто примхою Лиса, щось на кшталт жарту, який тільки він розумів, або… з якоїсь причини вона була призначена саме для Ніни. Лис, знаючи, що дівчина отримала від Славека детективні здібності, запропонував їй загадку, наче принаду.

Це, до речі, аж ніяк не повинно означати, начебто історія про повішеного хлопця не справжня. Навпаки, Ніна щомиті дедалі більше переконувалася, що двадцять років тому це сталося саме тут. Вони були в селі, «загубленому посеред лісів», сиділи на призьбі, на якій того листопадового дня сиділи ксьондз і коваль, дивлячись на цей самий явір, на який зараз дивилися вони, тієї миті, коли в хаті хтось убивав батьків тринадцятирічного хлопця.

Хлопця, якого згодом звинуватили в убивстві й повісили.

Ніна ковтнула слину. На мить їй здалося, що вона бачить на яворі худе тіло, яке розгойдується на гілці, але видіння зникло настільки ж швидко, як і з’явилося.

Може, він і справді був винен і саме це є рішенням загадки? Дівчина не хотіла вірити, що її ровесник міг зробити щось настільки потворне, але… як казала її мати, світ паскудна штука, а остання війна показала, що в ньому відбуваються справді страшні речі. Діти, молодші за Ніну, вбивали й самі гинули, і всім до цього було байдуже.

«Він мав кільканадцять років, — подумала вона. — Як я, як більшість в’язнів Інституту, як підлітки, про яких я читала в газетах, Міхал із Любомежа або Берта з Катовіце.

До того ж, коли хлопець загинув, також був листопад.

Збіг? Може, але дівчина думала, що ні.

— Чого це ти замислилася? — Тамара штовхнула приятельку в бік.

Вона розповіла все друзям, старанно оминаючи картинку тіла, що розгойдується на яворі, і власні роздуми на тему злого світу.

— Вона має рацію, — підтримав Ніну Яцек. — Це й справді колись могло бути село вуглярів. Ну бо, чисто логічно, кому б ще жити посеред лісу?

Він устав, знову сповнений своєю звичною енергією, і закрутився подвір’ям.

— Отут, мабуть, стояла піч для випалення вугілля. А отут стара криниця.

Перш ніж вона встигла його зупинити, Яцек увійшов до хати. Тамара пішла слідом. Ніна залишилася надворі сама, бо Хуберта досі ніде не було видно.

Вона не відчувала ані найменшого бажання заходити всередину, але ж не хотіла стирчати тут сама, наче кілок посеред вимерлого села. Крім того, Тамара мала рацію: детектив повинен знати всі факти. Якщо вже хата була місцем злочину, Ніна мусить її оглянути.

Вона зціпила зуби й пірнула в темряву.

* * *

Це була звичайна сільська хата, принаймні наскільки Ніна могла оцінити. У великій кімнаті розташовувалася чимала піч, поряд стояли стіл і широка лавка. У меншій було подвійне ліжко, розмальована маками скриня і велика колиска, в якій, схоже, спав молодший хлопець. Вікна були вузькими, протиснутися крізь них могла лише дуже худа дитина. Тож коли коваль і ксьондз не брехали, що в будинку не було більше нікого, то злочин мав скоїти старший син.

До спальні прилягала невеличка кімнатка, де стояло ліжко значно менших розмірів, але багато різьблене, із гаптованими подушками, побляклими за цей час. Тут спав старший хлопець? Навряд чи, вирішила Ніна. Це місце здавалося призначеним для якогось шанованого члена родини. Або для гостя.

Чи то в будинку мешкав хтось іще, крім батьків і дітей? А якщо так, то хто це був і куди він подівся під час трагедії?

Вона проминула діжки, короби й плетені кошики — тут, мабуть, тримали припаси — та повернулася до більшої кімнати. Ніде не було жодних слідів злочину, хата мала такий вигляд, наче двадцять років тому її хтось вичистив, а потім просто пішов, зачинивши двері.

Вона торкнулася цвяшка, що стирчав з розхитаної шафи, і провела пальцем униз. На шкірі залишилася смуга пилу.

Тільки смуга, але ж за двадцять років її повинно лежати тут багато.

Тамара підійшла до пічки й приклала до неї руку.

— Слухай, — кивнула подрузі. — Тобі не здається, що вона якась тепла?

Ніна торкнулася пічки: та була холодна, але десь углибині й справді можна було відчути слід жару, наче кілька днів тому хтось розпалював тут вогонь.

Вона глянула на Тамару й безпорадно похитала головою. Нічого не розуміла й, що гірше, боялася дедалі сильніше.

— Подивіться сюди! — крикнув ззовні Яцек.

Хлопець провів їх до іншого будинку, де все здавалося дуже схожим: тонкий шар пилу на столі й лавці, павутиння під стелею і похмура атмосфера занедбаності, яка визирала з кожного кутка. Єдина різниця полягала в тому, що цей будинок не був на вигляд вичищеним: на печі стояв казанок із рештками якогось їдла, на столі лежали ніж і засохла скибка хліба. Наче мешканці якоїсь миті просто перервали свої повсякденні справи, встали й вийшли.

У наступній хаті було так само. І в наступній теж.

Перед п’ятою їх чекав Хуберт, який здавався блідішим, ніж зазвичай.

— Де ви всі поділися? — запитав.

— Це ТИ де подівся? — невдоволено кинув Яцек.

— Я пішов трохи роззирнутися. Не повірите, що я знайшов.

«З мене досить, — подумала Ніна. — Не хочу більше ані кісток, ані хат із привидами».

Проте пішла за Хубертом, який повів їх до місця, де мав бути центр села: тут стояв простий невеличкий костьол, що хилився до землі, як і всі хати навколо.

І був репнутий навпіл.

Тріщина бігла посередині головного нефа аж до кам’яного олтаря, ділила його на дві майже рівні частини, а потім здіймалася по нахиленому хресті. Розбите обличчя дерев’яного Христа було жахливе, наче хтось ударив по ньому сокирою.

Тамара присіла й зазирнула у шпарину. Ніна зробила те саме. Дірка була десь півметра завширшки та здавалася дивовижно глибокою. Над нею здіймалися білі опари — може, туман, а може, дим. Ніні чомусь спало на думку, що та тріщина тягнеться аж до пекла, але дівчина викинула це з голови раніше, ніж воно там закорінилося. Бо це ж неможливо, правильно? Бестія-з-Кола могла удавати диявола, але ж пекла не існує.

Яцек раптом зблід — став аж трохи зеленкуватим. Хуберт намагався тримати марку, але було зрозуміло, що це коштує йому зусиль. Ніна відчувала, що от‑от заплаче. Але нікому не вистачило відваги першим запропонувати повернутися до Інституту. Зробила це Тамара — може, тому, що ніхто не звинуватив би її у боягузтві, адже від Славека вона отримала хоробрість і була найсміливішою серед них. А може, просто не звертала уваги на те, що про неї думають.

— Як на мене, то на сьогодні вже досить вражень, — сказала дівчина, встаючи. — Я пропоную повертатися.

Друзі вдячно глянули на неї і разом пішли до виходу.

За межами села, коли покинуті будинки вже сховалися за деревами, Ніна раптом зупинила їхню трійцю.

— Почекайте мить, — попросила. — Ще одна справа.

— Поговорімо в Інституті, ми й так запізнюємося, — намагався підігнати її Яцек. — Сонце вже заходить.

— Ми не зможемо зробити це в Інституті. І, даю слово, це потребує лише три хвилини.

— Добре, давай, — кивнула Тамара.

Ніна глянула на Хуберта.

— Чи ти навчився контролювати свою силу?

— Авжеж. А ти?

— Ні, але я не про це. Спробуй зараз розпалити вогонь. Тільки, будь ласка, дуже обережно. Якщо відчуєш, що щось не так, одразу припиняй.

Здивований Хуберт підняв із землі гілочку й почав у неї вдивлятися з насупленими бровами. Ніна чекала, рахуючи неспокійні удари серця. А після п’ятого з носа хлопця потекла кров, а сам він трохи хитнувся.

— Не можу, — прошепотів він, коли Тамара стрибнула, аби його підтримати. — Не знаю, що відбувається.

— Вони якимось чином блокують наші здібності, — сказала Ніна. — Не розумію, як це їм вдається, може…

Їй пригадався Лис, який пропонує під час допиту склянку води. Добрий поліцейський, еге ж, подумала вона із гіркотою і закінчила:

— …може, підсипають нам щось у їжу й питво.

— І що ми зробимо? — Яцек поставив запитання й одразу сам на нього відповів: — Можемо їсти тільки те, що не можна отруїти, наприклад яйця, або консерви, або…

— І звідки ми це візьмемо? — Тамара залишалася скептичною: — Ніна працює на кухні, тож у неї проблем не буде, а Хуберт? І що питимемо, коли вода отруєна? Дощову?

— Насамперед ми з Яцеком можемо пошукати той порошок чи рідину. Бо коли щось подібне існує, має бути десь на кухні, щоби Миша могла додавати це в їжу. Хуберте, ти добре почуваєшся?

— Ага… — Хлопець витер кров рукавом. — Зі мною все гаразд.

— Точно? — Ніна знала, що світловолосий хлопець радше дав би відрізати собі пальця, ніж зізнався в якійсь слабкості. Але він і справді мав не надто поганий вигляд — як для себе, звісно.

— Точно, — відповів він гордо. — Я готовий протистояти всьому, що на нас чекає. Будь‑якій небезпеці.

Ніна хотіла якось це прокоментувати, але раніше, ніж вона вигадала відповідь (якщо на таку заяву взагалі існувала хоча б якась відповідь), небезпека озвалася сама.

З боку Інституту долинуло гавкання собак.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

в якому Ніна разом із друзями збирає інформацію
і довідується, чим саме загрожує втеча

Ніна глянула на трьох друзів і побачила в їхніх очах віддзеркалення власного страху.

— Нас шукають, — сказала вона.

Гавкіт наближався. Діти могли побігти кудись світ за очі, намагаючись утекти, але Ніна знала, що шансів немає. Навіть найшвидший підліток не виграє перегони з молодим здоровим собакою.

— На дерево! — скомандував Яцек. — Тамаро, ти на що чекаєш?

Вони полізли на найближчий дуб. Товстенький хлопець скакав по гілках, наче білка. Довгонога спортивна Тамара й худий Хуберт також упоралися доволі непогано. Лише в Ніни виникли проблеми. Двічі вона мало не впала, шорстка кора здирала їй шкіру з долонь, а піт заливав очі.

— Швидше! — сичав згори Яцек.

— Легко… тобі… говорити… — ледве дихала вона. Була дівчиною нормальною фізично, але в їхній четвірці почувалася цілковитою тюхтійкою.

Тамара простягнула їй руку й допомогла всістися на одній із гілок. Тепер вони були на висоті метрів десять над землею. Якщо хтось гляне вгору, то одразу їх побачить — бо на дереві вже не було листя. Але вони не мали іншого виходу.

— Тихо, — прошепотів Яцек, але сенсу в цьому не було, бо ніхто й не мав наміру подавати голос.

Ніна заплющила очі й притулилася щокою до шорсткого стовбура. Гавкання наближалося щомиті, вона чула тріск гілля, що ломалося, і перегукування:

— Туди, швидше!

Вона змусила себе розплющити очі. Крізь голі кущі продиралися чотири німецькі вівчарки, а за ними, тримаючи довгі напнуті повідці, виринули молоді солдати. Один із них ніс у руках дивовижно знайомий рожевий светрик.

— Вони обидві пішли на північ!

Ніна стримала дихання: гілка, на якій сиділи Яцек і Хуберт, легенько затряслася, але більше нічого не трапилося. Погоня пробігла метрів за п’ять від дерева, і жоден солдат не звернув уваги на підлітків, що сиділи на ньому.

Друзі перечекали, поки стихнуть кроки погоні, а потім злізли на землю.

— Вони нас не помітили, — Яцек полегшено зітхнув, а тоді додав із несподіваною щирістю: — Боже, я на мить подумав, що обпісяюся з переляку!

— Тепер нам просто доведеться пройти крізь ліс, — заявив Хуберт. — Бо повертатися не можна.

— Можна, — озвалася Ніна. — Вони шукали не нас, а якихось дівчат. Сказали «обидві», ви ж чули? І в одного солдата був рожевий светр — такий, як носила твоя Кася з архіву. Напевне, втекла вона та якась її подруга.

— А ти впевнена, що не про нас ішлося? — Тамара глянула на Ніну.

— Майже впевнена, — чесно відповіла та. У неї з’явилася думка, що їхнє зникнення, можливо, також помітили, але ще не вислали погоню. Або ВОНИ помітять це, щойно порахують в’язнів. Але вирішила, що більше аргументів за те, аби повернутися, ніж проти цього.

Вони проголосували: Тамара та Яцек підтримали Ніну, Хуберт хотів тікати крізь ліс.

— Знаєте, — пирхнув Яцек, — ми не повинні робити все разом. Якщо хочеш іти, то йди.

Хуберт зціпив зуби, встромив руки в кишені, а тоді з похмурим обличчям попрямував за іншими.

* * *

Вийшовши на галявину, вони побачили, що над Інститутом здіймається дим. Не з труби, а звідкись нижче, наче хтось розпалив вогнище на площі перед фабрикою.

Або наче горів один із будинків.

Вони перезирнулися, геть нічого не розуміючи, а потім, за командою Яцека, знову пролізли крізь діру в огорожі. Обійшли Інститут, прямуючи до головного входу. Спершу побачили полум’я, що охоплювало гаражі, потім підлітків, які бігали з відрами. Полум’я здіймалося високо, лизало вологі дошки й сипало іскрами. Навколо відчувався запах спаленого дерева, у повітрі, наче гостре каміння, літали накази: «Швидше, більше води, що ви ледь ворушитися, ноги вам повідривало, чи що? » А також: «Не наближатися, може вибухнути! »

Хлопці й дівчата, яким не вистачило відер, стояли осторонь і дивилися на все це широко розплющеними очима.

Хуберт витягнув із групи невелику, схожу на мишу дівчинку з кісками.

— Що трапилося?

— Кася й Олька кудись завіялися півгодини тому, — прошепотіла дівчинка. — Потім викликали код Ольки й одразу зрозуміли, що їх немає. А за хвилину запалав гараж.

— Щоби відвернути увагу, — сказав Яцек, але дівчинка похитала головою.

— Та ні. Кася й Оля нічого не говорили про підпал. Я знаю, бо вони хотіли, аби я пішла з ними, та я вирішила залишитися.

— Чому? — запитала Ніна машинально, а дівчинка‑миша здивовано глянула на неї.

— А навіщо мені тікати? Я за кілька днів усе одно повернуся додому. До того ж якби я зараз там з’явилася, батьки одразу відіслали б мене назад. Каська втекла, бо її тато помирає, хотіла з ним побачитися. А Оля пішла за компанію, бо вони найкращі подруги. Але з моїм татом усе нормально.

— А червона картка? — запитав Яцек, та дівчина знизала плечима.

— Червоні картки бувають дуже рідко, — буркнула. — Усі про це знають. Досить просто сидіти тихо й робити, що тобі кажуть, і нічого не станеться.

Ніна в це не вірила, так само як не вірила у випадковість пожежі. Але здивувалася, тому що наміру тікати не мала не лише дівчинка‑миша. Глянувши на згромаджених на площі підлітків, побачила на їхніх обличчях відразу, наче вони відчули в ній бунтівницю. Насправді вони не були в’язнями, бо більшість її товаришів по нещастю не розуміли, що вони в небезпеці, і хотіли лише перечекати. Найімовірніше, вони не втекли б, навіть якби перед ними широко відчинили браму. Це пояснювало, чому огорожу пильнували так слабко. Ніна відчула злість на всіх цих ґречних і слухняних наївних діток, які дали ЇМ себе обдурити, а потім повернулася думками до пожежі. На щастя, не всі були такі слухняні, дехто мав сміливість порушувати правила. Як Каська та її подруга. Або як та людина, яка допомогла дівчатам, розпаливши відповідної миті вогонь, — Ніна вірила, що хтось зробив це навмисно.

Той, хто вмів думати й діяти блискавично, бо навіть якщо дівчинка‑миша трохи перегинає щодо тієї «хвилини», таємничий добродій усе одно не мав багато часу.

— Як вони підпалили? — запитав Яцек. — Мокра деревина погано горить…

Тамара стенула плечима.

— У комірчині є каністри з бензином. Я їх там бачила сьогодні вранці.

— Покажеш мені ту комірчину? — запитала Ніна.

— Чому ні? — Тамара провела їх навколо будинку до місця, де стояло щось на зразок жерстяного сараю.

Замок було виламано, у напівтемряві поряд із реманентом стояли попід стінкою запилені баняки, літрів на двадцять кожен. Ніна спробувала підняти один, але не зуміла навіть зрушити його з місця.

Хтось досить сильний, аби спочатку розібратися із замком, а потім винести важкезну каністру. Хтось, хто, найвірогідніше, працював у групі «В», бо знав, де знайти бензин.

— Що це ви тут шукаєте? — молодий солдат підійшов до них, вимахуючи зброєю. — Тут немає нічого цікавого! Геть звідси!

Четвірка підлітків слухняно здиміла. Вони повернулися до загальної зали й усілися на ліжку Яцека.

— Ну, маємо наступну загадку, — промовила Тамара, відхиляючись назад і спираючись на лікті. — Хто підпалив гараж?

«Ніяка це не загадка, — подумала Ніна. — Я це знаю».

До зали почали повертатися чорні від диму хлопці й дівчата, втомлені, без настрою, попри виграну битву з вогнем. За хвильку Видра наказала їм стати «струнко» поряд із власними ліжками.

Ніна виконала наказ, сповнена поганих передчуттів.

— Ви, напевне, вже знаєте, що сталося, — почала охоронниця. — Двоє людей вирішили не зважати на наші прохання і вийшли за огорожу. Тому, аби в майбутньому запобігти таким випадкам, завтра вранці вас чекатимуть дві додаткові години роботи. Може, цей метод навчить вас нарешті нам довіряти, а передусім — нас слухати.

Відповіддю був загальний стогін протесту, що одразу стих під грізним поглядом Видри.

— Ми вже говорили: вам нічого не загрожує, досить пристосуватися до наших прохань — і за кілька днів ви повернетеся додому, живі й здорові. Але якщо нам не вдасться домовитися з вами по-доброму, домовлятимемося силою. Зараз вільний час, насолоджуйтеся відпочинком, бо завтра на вас чекає дуже довгий день. За годину Жук проведе хлопців під душ, потім я заберу дівчат. І не думайте, що ми не знайдемо тих, хто втік. Із цього лісу немає виходу, вбийте це собі до тупих довбешок і припиніть намагатися; кажу це для вашої безпеки.

Ніна мовчала, втупившись у підлогу. А коли Видра закінчила говорити, дівчина підвела погляд на Тамару й сказала:

— Зачекай хвилинку.

Але подруга саме цієї миті схопила її за лікоть.

— Це ти зачекай! Що думаєш робити із тим, що Хуберт начебто зрадник? Або Яцек, або я?

— Не знаю, — зізналася Ніна, помовчавши. Власне, вона про це не думала. НЕ ХОТІЛА думати.

— Ми не можемо отак просто удавати, що все нормально. Я знаю, що це не я, але щодо хлопців такої впевненості не маю, а вони можуть підозрювати або мене, або один одного. Тільки ти чиста, наче клята лілея, якщо вже тебе привезли останньою.

— Вони могли навмисне прислати мене сюди останньою. А я могла сказати про все це вам, аби зняти з себе підозру.

Тамара закліпала очима.

— Справді?

— Ні, ну що ти. Я просто кажу, що теоретично також можу бути винною. І не маю гадки, що із цим робити. Якщо ми припинимо довіряти одне одному і якщо кожен діятиме на власний розсуд, сенсу в цьому не буде. А ми не можемо виключити лише одного з нас, якщо не маємо впевненості.

— То зроби нам якийсь тест чи що.

— У тесті немає сенсу, якщо ти про нього знаєш заздалегідь.

Тамара зітхнула.

— Ти любиш усе ускладнювати, еге ж?

— Не люблю. Але життя і саме по собі складне.

— А ти розумієш, що той, хто нас зрадив, може й далі співпрацювати з ними і про все доносити?

— Вважаю, що тоді нам ніхто не дозволив би піти до села — нас би одразу схопили, щойно ми вийшли б за огорожу. Хіба що в них є щодо нас якісь інші плани, — Ніна раптом відчула бажання по-старосвітському обхопити голову. — Прокляття, це справді складно. Може, дійсно проговорився Маріуш. Я ж могла згадати в розмові, що живу у Вроцлаві…

— Ага, вмовляй себе, якщо хочеш.

«Тамара має рацію, я ховаю голову в пісок», — думала Ніна, йдучи вздовж ряду ліжок. Швидко знайшла те, на якому сидів Міхал. Поряд зайняла місце гарненька Лена, на сусідньому примостився чорноволосий хлопець, який саме тасував старезну колоду карт.

— Зіграймо? — сказав так, наче хвилину тому нічого не сталося.

Ніна кахикнула, і тільки тоді вони звернули на неї увагу.

— Я хочу з тобою поговорити, — сказала вона Міхалу.

Одного погляду на хлопця вистачило, аби дівчина відчула, що її шлунок скрутився, а ноги стали геть ватними. Міхал був надто симпатичний, ба й більше: майже несамовито вродливий. Очі мав кольору найчистішої блакиті, довгі темні вії, золоте волосся, ніс, наче вирізьблений Мікеланджело…

Вона розуміла, що витріщається на нього, але, попри найщиріше бажання, не могла припинити це робити. Хай йому грець, це був аж надто поганий момент, аби зрозуміти, що в неї слабкість до блондинів певного типу.

— Так? — спитав хлопець.

— Я знаю, що це ти підпалив сьогодні гараж, — видушила вона із себе. — Не питай, як саме я про це довідалася, я просто знаю. І не заперечуй: ти Обраний.

— Хто? — звів він брову.

Здивування його було настільки щирим, що Ніна подумала: «Боже, він що, справді й гадки про це не має? »

— Обраний. Янголи створили Обраних, щоб вони захищали їх від Бестій. Але менше з тим. Це тому ти такий сильний, спритний, розумний і… — вона мало не додала «красивий». — …умієш швидко ухвалювати рішення.

— Ця мала намагається до тебе залицятися, — захихотів хлопець із картами. — І, треба визнати, вона вміє говорити компліменти.

Ніна зарум’янилася по вуха.

— Я хочу тільки…

— Те, що ти говориш, дуже мило, — серйозним тоном почав Міхал, — але я і справді не зацікавлений. У мене вже є дівчина, — жестом власника він обійняв Лену, яка поклала голову йому на плече. Разом вони були ідеальними, наче якийсь новий вид людини, який може з’явитися виключно в книжках і на картинах. — Окрім того, ти для мене замолода. Знайди собі когось свого віку.

Ніна відчувала, що от‑от згорить від сорому. Міхал дивився співчутливо, чорноволосий хихотів.

— А може, все ж даси себе переконати? — запитала Лена. — Така молода — це непогана ідея, можна її виховати, як захочеш…

— Авжеж, у твоєму випадку виховувати вже пізно! — проричала Ніна, а тоді глянула на Міхала, намагаючись ігнорувати його приятеля і дівчину. — Я тільки хочу сказати, що коли вже ти отримав від янголів усі ці вміння, то маєш їх якось використовувати.

— Наприклад — як саме?

Уява підсунула їй картину Обраного в поплямованій кров’ю сорочці, який веде народ на барикади. Вона із зусиллям відсунула від себе цю картинку.

— Ну, ти, наприклад, міг би організувати нашу втечу. Таку, що закінчилася б успішно. Або ж ми могли б підпалити цей їхній архів, знищити всі матеріали щодо допитів і…

— Ти, здається, і справді вважаєш мене кимось іншим.

— Але метод для загравання непоганий, — знову похвалив чорноволосий, відклав карти й заголосив пискляво: — Допоможи нам, про-о-ошу, ти такий м’яке‑е‑енький…

— Та досить тобі, це ж лише дитина, — поблажливо втрутилася Лена.

Ніна почервоніла ще більше, хоча, здавалося, це неможливо. У її очах стояли сльози. Вона різко розвернулася: красива дівчина ще щось говорила, намагалася, здається, утішати й вибачатися. Але Ніні не було потрібне її милосердя.

«Ну й нехай, — думала вона, крокуючи залою. — Не дуже й потрібна ваша допомога».

Кинулася на ліжко й розревілася, ховаючи обличчя в долонях. Приниження палило живим вогнем, спогади про декілька останніх хвилин боліли, наче хтось крутив пальцем у свіжій рані. Вона намагалася викинути з голови картинку всієї цієї розмови, але пам’ятала кожне сказане слово й кожен насмішкуватий погляд.

Вона вже почала заспокоюватися, коли відчула шарпання за плече.

— Що трапилося? — розпитувала Тамара, неспокійно схилившись над подругою. — Хтось помер?

— Моя віра в Обраного… — Ніна шморгнула носом, сіла на ліжку. — Я думала, що… А, годі про це.

Тамара подала їй хусточку.

— Тут є якийсь Обраний? І хто це?

— Той хлопець із твоєї групи, що наче з плакату. Ну, такий біловолосий пролетарій, який сміливо дивиться у соціалістичне майбутнє, напружуючи м’язи й шкірячи зуби, як абсолютний кретин. — Ніна витерла ніс. — Але він не хоче нам допомагати. Що ж, упораємося без нього. Хай валить із усіма тими своїми вміннями.

— Може, треба його якось переконати? Обраний би нам придався…

— То сама його й переконуй. Я не хочу мати з ним нічого спільного.

— Добре, мовчу. Ходімо до нас, поділимося інформацією.

* * *

Хлопці вже чекали. Хуберт тактовно не звертав уваги на почервонілі очі Ніни, Яцек хотів щось сказати, але Тамара копнула його в кісточку, і тому він стулив рота й узяв зошит із математики, а Ніна нагадала собі, що його забрали просто зі школи.

Товстун кахикнув.

— Ну, то можемо підсумувати, що вдалося дізнатися. В Інституті шість груп: «А»  опікується малюками, «В»  ремонтує огорожу й інші речі назовні, «С» — кухня, «D»  прибирає Інститут, «Е»  працює з архівами, а «F» — із собаками. Разом це дає сорок вісім осіб, кожна з яких позначена своїм кодом.

— Хтось знає, як вони призначають ті коди? — поцікавилася Ніна.

— Здається, як хтось виїжджає або отримує червону картку, то звільняється його номер, який дають іншій особі, а літери означають місто, аби відрізняти цифри, що повторюються. Я також порахував ліжка: їх рівно вісімдесят, а тому тут може спати майже вдвічі більше осіб. А ще я довідався, що ніхто не чув про того, хто був би в Інституті більше від тижня: за цей час його або відсилають додому, або… самі розумієте. Отже, ми маємо не більше ніж п’ять днів, аби звідси втекти.

Ніна була вражена, і їй навіть стало соромно — Яцек виявився значно кращим збирачем інформації, ніж вона, яка зуміла лише ревіти, наче дитина.

— Що, вони й справді можуть за тиждень отак просто мене випустити? — у голосі Хуберта чулася недовіра.

— Якщо ми не отримаємо червону картку, — нагадав Яцек.

Ніні спало на думку боягузливе: може, тоді просто перечекати, як інші, сподіваючись, що вдасться ЇХ ошукати? Але це було малоймовірно — якщо вже ВОНИ знали про Маркоти, то знали й про магію.

— Нормально, тож треба подумати, яким чином звідси втекти. Є в когось ідеї?

Тамара зітхнула.

— Нічого розумнішого, ніж піти крізь ліс, ми, думаю, все одно не вигадаємо. Але треба краще підготуватися, узяти їжу й теплий одяг, ну й пильнувати, аби не загубити напрямок. Це не може бути надто складним.

— За нами поженуться із собаками, — похмуро озвався Хуберт. — А ті роздеруть нам горлянки. Якщо не вони — то вовки. Або отримаємо кулю в голову, і наші тіла згниють у цьому лісі. Ніхто навіть не знатиме…

— Боже, ти й твої похмурі фантазії! — пирхнула дівчина. — Ти не міг би хоча б раз побути оптимістом?

— Ти ж сама говорила про те, щоби стрибнути в черево голодному вовкові, — парирував Хуберт, на що Тамара лише стенула плечима.

— Бо це цілком правдоподібно, але якщо ми все одно не маємо кращої ідеї, то навіщо панікувати наперед?

— Чекайте, — втрутилася Ніна. — Може, у нас і є дещо краще. Яцеку?

Товстий хлопець, як завжди, мав цілу купу ідей.

— Ми можемо підсипати собакам у їжу щось, що вирубить їх на кілька годин: знаєте, не смертельну отруту, а те, від чого на них нападе срачка або ж вони поснуть. Або ми можемо вдати важкохворих, аби нас довелося перевозити в нормальну лікарню, а не в те невідомо що, яке є тут. Або ми втечемо із транспортом, наприклад, випраних речей, у фільмах так завжди роблять. Або можемо сховатися в машині, або… Ну, більше не знаю, — зізнався він.

Ніна зітхнула.

— Добре, тоді по черзі. Щоби додати щось у їжу собакам, потрібно знайти ліки, ще й чимало, бо вівчарок багато і вони великі. Тож треба лізти в шпиталь, а потім прокрадатися до кліток, якось підкидати ліки… Мені це не дуже подобається, особливо тому, що ми можемо зашкодити невинним тваринам. Крім того, у лісі ВОНИ навіть без собак матимуть перевагу, бо ця територія їм відома, а нам доведеться якимось дивом — без компасу — тримати потрібний напрямок. Ні, здається, тікати пішки — це погана ідея. Удавати хворого… Із цим може впоратися Хуберт, але ми — навряд чи, крім того, хвороба має бути по‑справжньому серйозною, що вимагала б, наприклад, операції, але нам не повірять, якщо ми всі відчуємо напад апендициту. І що ми зробимо в шпиталі? Скажемо: «Відкладіть, будь ласка, скальпель, пане лікарю, бо вже підемо»? Це навряд чи… Про прання треба розпитати когось із «D», але я готова закластися, що перуть вони тут, — бо чому мають це робити деінде? Проте звідси, можливо, вивозять щось інше, наприклад порожні діжки або ящики — вони ж якось мають поповнювати припаси. Треба довідатися. Ну й іще одне: ми можемо вкрасти машину, от тільки хто її буде вести?

— Я, — заявив Яцек. — Після тієї історії в Маркотах я попрохав маму, аби вона мене навчила, тож я зараз це вмію.

— Добре, принаймні одну проблему ми вирішили. Узагалі-то, як мені здається, Яцек або я маємо проникнути й у групу «D».

— Навіщо? — насупилася Тамара.

— Бо це єдина можливість дослідити Інститут. Крім того, у нас були б свої люди у чотирьох найважливіших групах: у тій, що працює назовні, аби мати можливість у разі проблем вийти за огорожу; у кухні, щоби шукати те, що нам додають у їжу; в архіві, щоб порівняти матеріали допитів; ну й у групі прибиральників, яка краще за інших орієнтується в усій споруді Інституту. От тільки я не знаю, чи вдасться перевестися до іншої групи…

— Один з вас може з кимось помінятися: у нас в архівах одна дівчина так зробила, — сказав Хуберт.

— То що, тягнутимемо сірники? — Яцек глянув на Ніну.

Сірників вони не мали, але Тамара вийняла монету в два злотих.

— Решка — Ніна, орел — Яцек, — заявила, а обоє зацікавлених кивнули.

Випала решка, і Яцек полегшено зітхнув: Ніна підозрювала, що він від початку прагнув залишитися на кухні, але не хотів у цьому зізнаватися, аби його не звинуватили в пристосуванстві й бажанні урвати кращий шматок. Дівчина також не приховувала задоволення. Робота в групі прибиральників точно була важчою, але давала більше можливостей.

Ніна вирішила, що нема на що чекати, тому встала й пішла шукати того, хто схотів би з нею помінятися. Це не тривало довго — першою погодилася Ганя, міцненька дівчинка, яка говорила із сільським акцентом і, схоже, ледь зуміла повірити, що хтось хоче мити підлоги в холодних залах замість готувати в теплій кухні. Ніна й сама відчула сумніви, але намагалася тримати їх подалі від себе.

— Це тре’ із Совою говорити, — сказала Ганя. — Вона має погодитися.

Сова, подумала Ніна. Оце не пощастило.

Пішла до виходу, де сиділа на стільці Видра. Часом у залі пильнувала вона, часом — опікун хлопців. Ніна хотіла, аби наглядачем був Жук, тоді було б легше потихеньку завіятися.

— А ти куди? — як Ніна й припускала, жінка зупинила її у дверях.

— Я мушу поговорити із сержантом Совою.

— Третій поверх, остання кімната ліворуч. Хочу бачити тебе тут за чверть години, бо інакше прийду за тобою сама й тоді ти пожалкуєш. Зрозуміла?

Дівчина кивнула. Скандалити чи згадувати, що в неї немає годинника, не мало сенсу.

* * *

Остання кімната ліворуч — це була саме та кімната, де першого ж дня Ніна бачила солдатів, які грали в карти. А тепер там сиділа лише одна особа — поручник Лис, який читав «Ніч у бібліотеці» Агати Крісті. Не мав зброї, бо старші за званням із тих, хто представлявся іменами тварин, рідко її носили й часто вдягалися в цивільне. Але саме їх Ніна боялася — більше за тих хлопчаків, не набагато за неї старших, які бігали Інститутом, побрязкуючи автоматами.

— Ти когось шукаєш? — запитав поручник, побачивши дівчину, яка невпевнено зупинилася на порозі.

— Так, сержанта Сову. Я хотіла б приєднатися до групи «D».

— Сержант буде тут за кілька хвилин, можеш почекати. Що, набридла робота на кухні?

— Ні, просто я познайомилася із класною дівчиною і хотіла б працювати з нею, — Ніна наперед вирішила, що, аби допомогти собі, використає саме цю брехню. — Сподіваюся, пані Сова погодиться, хоча вона мене не дуже полюбляє.

— «Не полюбляє» — це досить м’яко сказано.

— А чому, власне, вона мене терпіти не може? — Ніну це інтригувало від самого початку. Зазвичай дорослі її любили.

В очах Лиса з’явилися веселі вогники.

— Це через твою сукню, в яку ти була вдягнена, коли ми забирали тебе зі школи. Сержант трохи… скажімо так, занадто правильна.

— Вважає, що дівчата не повинні носити суконь?

— Вважає, що дівчатам треба вдягатися скромно, як личить порядним комуністкам. Мережива і стрічки — ознака декадентства й буржуазної зіпсованості. Сержант вважає, що такий одяг — це антисистемна демонстрація.

— Ох… — Ніні не спадало на думку, що синя сукня може щось демонструвати, але їй це дуже сподобалася.

— Тому не думаю, що сержант буде схильна хоча б чимось полегшити тобі життя. Хочеш іще про щось запитати?

— Так, хочу. Якщо пані Сова має тут обов’язки, то навіщо вона поїхала з вами до Вроцлава?

Лис якусь мить із цікавістю дивився на Ніну, аж поки та не зніяковіла. Може, не треба було про це питати, може, це та сама надмірна цікавість, що могла її занапастити?

— Бо я її про це просив, — відповів він коротко, а в Ніни вистачило розуму не продовжувати тему.

Лис згорнув книжку, встромивши всередину чорно-біле фото, і відклав на столик.

— Ти любиш детективні романи? — запитав спокійно, наче вони розмовляли на сімейному пікніку.

У голові Ніни дзенькнув тривожний дзвіночок.

— Більше люблю пригодницькі, — відповіла обережно.

— Але ж детективи також читаєш?

— Інколи.

— Я можу позичити тобі оцей, якщо хочеш.

Ніна віддала б усі кишенькові гроші за книжку, що не була б шкільним підручником (вона вже встигла пожалкувати, що позичила «Психіатрію» Хубертові). Але не хотіла нічого брати від НИХ, бо це було наче брати цукерки від гітлерівців під час війни. Хоча спокуса була великою: це ж лише роман, і вона хотіла просто позичити його…

— Ви ж іще не дочитали, — сказала дівчина, уникаючи рішення.

— Я все одно вже здогадався, хто вбивця. Тобі ж доводилося розгадувати загадки?

— У книжках? — бовкнула вона, раніше ніж устигла прикусити язика.

— Ну, в житті, думаю, тобі таких можливостей не траплялося… хоча, може, я помиляюся? — він потягнувся за романом, вийняв фото, що правило за закладку, і простягнув дівчині. — Ти знаєш, що це?

— Фотографія.

— Так, але що на ній? Придивися.

Ніна молилася, аби вже прийшла Сова, накричала на неї, нехай би навіть штовхнула. Усе краще, ніж ця розмова, в якій будь‑яка фраза була пасткою. «Поводься нормально, — нагадала вона собі. — Як звичайна дівчина».

Звичайна дівчина взяла б фото й придивилась до нього, тож Ніна й собі простягнула руку. На старій світлині було зображено сільську хату, а перед нею двох хлопчаків. Один із них здавався приблизно ровесником Ніни й мав негарне, але неочікувано симпатичне обличчя, укрите ластовинням. Другий був кількарічним карапузом, що сидів, широко роззявивши рота, на призьбі.

— Як вважаєш, хто це?

Вона хотіла похитати головою, але підліток був настільки схожий на Лиса, що лише ідіот не здогадався б, що це брати. А Ніна не хотіла вдавати з себе ідіотку — це було б нерозумно.

— Отой малий — напевне, це ви десь із двадцять років тому. А поряд стоїть ваш старший брат.

Він кивнув.

— А хата?

Дівчина стенула плечима.

— Може, та, про яку ви розповідали тоді в класі? Я й гадки про це не маю.

— А ти не хотіла б довідатися, що там трапилося? Знаєш, бути наче справжній детектив, який розв’язує загадку.

— Детективу потрібно більше даних, — вона одразу пожалкувала, що сказала про це, тож швидко додала: — Так буває у книжках.

— У книжках, ага.

Цієї миті до кімнати увійшла Сова, а Лис їй кивнув.

— Дівчина має до вас справу, товаришко.

— Слухаю, — сухо проказала сержант.

«Не думаю, щоби сержант була схильна хоча б чимось полегшити тобі життя», — згадала Ніна. Дивний добір слів, бо хто в подібній ситуації говорив би про полегшення? Під впливом раптового імпульсу вона взялася за краєчок сукні — на жаль, звичайної, з бурої вовни, — і присіла в кніксені в усій його довоєнній красі, на яку її тільки вистачило. По обличчю Сови промайнула тінь огиди.

— Я хотіла би помінятися із Ганею з групи «D», — сказала Ніна. — Я не звикла до важкої роботи на кухні, а дівчата з групи прибиральників говорили мені, що в них легше. Я можу витирати пилюку, я вмію це робити.

— Витирати пилюку, ага? — буркнула жінка, хижо дивлячись на неї, наче справжня сова на товсту мишу. — Ох, думаю, що знайдеться чимало пилюки, щоби ти її витирала.

— Отже, ви не проти? Дякую! — виходячи, Ніна ще встигла помітити обличчя Лиса.

Здавалося, він дуже розвеселився.

* * *

До загальної зали вона встигла дійти саме тоді, коли в кімнату в’їхав візок із вечерею. Тамара та Яцек блискавично схопили свої порції і почали їсти хліб зі смальцем, а Хуберт із Ніною невпевнено поглянули спочатку на тарілки, а потім одне на одного.

— Я не голодний, — мужньо заявив Хуберт.

Ніна ж зголодніла. Навіть більше: була страшенно голодна. Її шлунок перетворився на малесеньку кульку й притиснувся до хребта, а кожна клітинка тіла відчайдушно кричала: «Їж! » Ніна сковтнула слину, дивлячись на смалець, прикрашений круглими коричневими шкварками. Вона майже відчувала на язику їхній смак.

«Я маю силу, але як я можу нею користуватися? — думала вона. — Досі мені вдавалося лише кривдити людей. Краще поставити на мислення, ним я хоча б нікого не пораню. Але ж важко думати, коли ти голодна».

Відпустивши собі таким чином цей гріх, вона вгризлася у скибку. Хуберт і надалі вагався. У його випадку ситуація здавалася інакшою, сила розведення вогню й справді могла придатися. Але хлопець заради тієї сили міг заморити себе голодом до смерті, а допускати цього було не можна.

— Їж, — заохотила його Ніна. — Якщо зомлієш, нікому краще не стане.

— Вона має рацію, — погодилася Тамара. — Якщо ми хочемо звідси вийти, то мусимо бути сильними. А проти блокади магії якийсь спосіб знайдемо.

Хуберт іще мить вагався, аж урешті взявся за свою порцію. Коли доїдав скибку, ззовні почулося гавкання. Усі завмерли, світловолосий хлопець відклав недоїдений хліб.

— Собаки, — ледь прошепотів Яцек. — Повертаються.

Вони підхопилися водночас із іншими підлітками. У дверях утворилася тіснява. Видра не мала наміру нікого втримувати в залі.

— Ідіть, — промовила, злостиво посміхаючись. — Побачите, як закінчують ті, хто виходить за огорожу.

На площі клубочився сріблястий туман. Лампочка, підвішена над дверима, виривала з темряви невеличке коло, а далі розлягалося море білої густої імли, наче Бог розлив сметану. Гавкіт собак у тій імлі звучав досить дивно, нереально, здавлено й віддалено. Ніна затремтіла від холоду. На повіках осідала волога, фігури в’язнів, які стояли трохи далі, зникали з очей, оповиті молочними опарами.

Гавкіт, хоча досі стлумлений, наближався. Через хвилину Ніна помітила в імлі першу тінь, вовчу й спритну, з палаючими очима. Потім з’явилися друга, третя і четверта. Собаки поверталися, а разом із ними й солдати. Ніна відчувала, як у натовпі зростає напруга, як усі стримують подих і вслухаються в неспокійний стукіт власних сердець. У коло світла вбігли вівчарки, тягнучи за собою поводирів. Двоє солдатів тримали натягнуті шворки, а ще двоє несли в руках темні фігури, що здавалися згортками одягу. Тоді стала помітна безвладна долоня, що вилізла зі згортку, кров на блідій шкірі, голова, закинута назад, і мертві очі, які відбивали світло. Хтось поряд із Ніною голосно застогнав, якийсь хлопець розплакався. Натовп розступився. Одна з утікачок ще жила, її губи рухалися, коли солдат, який її ніс, прямував до дверей. Ніна ледь упізнала Каську, яка приходила в кухню в рожевому светрику. Хуберт підійшов до пораненої дівчини, взяв її за руку й нахилився. Тільки тоді Видра смикнула його і відтягнула назад у натовп.

— Досить! — гарикнула. — Трохи розступіться!

— Вона щось сказала? — прошепотіла Тамара, коли хлопець опинився біля неї. — Чи знайшли вони вихід із лісу?

Хуберт похитав головою, збліднувши так сильно, що й сам здавався трупом.

— Не знаю. Каська… Каська сказала, що там щось є. Лише це. Що там щось є.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

в якому Ніна отримує те, що не хотіла,
знаходить двері й бере участь у тестуванні

На її ковдрі щось лежало; Ніна побачила це одразу, ледве ввійшла до зали. Книжка й кілька чорно-білих прямокутників урозкидь. Раптовий наплив паніки мало не відібрав у неї дихання. Вона швидко кинулася до ліжка, схопила роман і фото й запхала їх під подушку. «Не хочу! — дзвеніло в її голові. — Не хочу, не хочу! » Тільки за мить дівчина ризикнула роззирнутися.

Із сусіднього ліжка на неї дивилася висока білявка. Ніна бачила її — якщо не враховувати ночей — лише зрідка, але, здається, знала, як її звуть. Галина? Гелена? Так, саме так вона назвалася першого дня, коли Ніна приїхала до Інституту. Не Геля, Галшка чи хоча б Геленка, а Гелена. Серйозне ім’я, саме для дівчини, якій на вигляд було років сімнадцять чи вісімнадцять і яка поводилася дуже впевнено, наче людина, котра справедливо вважає себе дорослою.

— Ти бачила, хто це поклав? — запитала Ніна, зарум’янившись по самі вуха.

— Що поклав? Те, що ти тільки-но заховала? Гадки не маю, я щойно прийшла, — білявка уважно придивлялася до Ніни. — Знаєш, що ми будемо в одній групі?

— У «D»?

— Ага, у «D», мені Ганка сказала. І що тебе підбило отак помінятися? — Гелена розсміялася, схоже, не очікуючи на відповідь. — Ти дурненька, знаєш про це?

Відвернулась і витягнула щось із валізки, яка лежала під ліжком. Потім пішла в інший кінець зали, а Ніна, повагавшись, сунула руку під подушку й вийняла «Ніч у бібліотеці» й фотокартки.

Сказала, що детективу потрібно більше даних, — і, прошу, отримала більше даних.

Мить вона боролася зі спокусою відчинити дверцята найближчої пічки й кинути туди всі фото, а може, й книжку. Але це не було б розумним. Що зробила б на її місці звичайна дівчина? Найімовірніше, зраділа б, що має що почитати, а потім подивилася б на ті знімки й відклала б їх, нічого не зрозумівши. Була б занепокоєна, може, трохи перелякана і дуже збита з пантелику, але не стала б реагувати — навіть під впливом паніки — так, як мало не відреагувала Ніна.

Тож вона відклала книжку й узяла до рук світлини. Як і очікувала, на них була родина вугляра. Мати, яка місила в діжі тісто на хліб, вішала прання і скубала курей. Батько, який випалював вугілля, увесь чорний від сажі, наче диявол, що тільки-но вистрибнув з пекельної брами. І двоє дітей: старший хлопець, негарний, але із хвацькими вогниками в очах, і ще малий, який крутився десь поблизу брата.

— Що це? — запитала Тамара, раптом з’явившись коло ліжка.

— Нічого, — відповіла Ніна, ледь опанувавши величезне бажання знову сховати фото під подушку. — Я цього не хотіла!

Пояснювала свої дії, наче була винна; ба й гірше — здавалася винною.

— Що ти не хотіла?

— Цих знімків. І книжку. Взагалі — нічого не хотіла.

— Може, почнеш спочатку?

Ніна зітхнула, а потім розповіла про зустріч із Лисом. Коли закінчила, Тамара взяла одне фото й насупилася.

— Що йому треба? — запитала. — Він розраховує на те, що ти розгадаєш загадку?

— Мабуть, що так. Або що я принаймні намагатимуся і таким чином викажу свій талант, отриманий від Славка. От тільки насправді немає ніякої загадки.

— Як це — немає?

Ніна стенула плечима.

— Якщо коваль і ксьондз не брехали, — а навіщо б їм брехати? — вбивцею має бути старший хлопець. Лис стверджує, що ні, але ж це його брат, тож нічого дивного, що Лис не вважає його винним.

Лише промовивши вголос, вона зрозуміла, наскільки ця думка правдива — поручник Даніель Лис, якого вона так боялася, був звичайною людиною, двадцять років тому він ходив усюди за улюбленим старшим братом, а тепер захищав його попри все, що підказував здоровий глузд. Ніна поки не розуміла, чи придасться це знання, але їй стало трохи краще.

— І що тепер? — запитала Тамара.

— Книжку я прочитаю, а знімки нехай тут і лежать. Може, Лис їх забере.

— Як хочеш, — Тамара завагалася. — Слухай, я можу тобі дещо сказати?

— Звісно.

— Сьогодні в лісі, коли ми почули гавкіт, а Яцек сказав лізти на дерево, ну, знаєш…

— Знаю. І що?

— Я стояла там і дивилася на кущі, з яких от‑от мали вибігти люті собаки, і геть не боялася. Анітрохи. І тільки потім я трохи здивувалася — не перелякалася. Аж тут наче промайнуло: нас зараз зжеруть, треба тікати. Знаєш, максимально холодно. Ви стали б діяти рефлекторно, а мені довелося самій собі пояснювати. Розумієш?

Ніна кивнула.

— У тебе немає інстинкту самозбереження, — сказала. — Або ж його в тебе куди менше, ніж треба. Прокляття.

— Саме так: прокляття, — погодилася Тамара.

Досі Ніна завжди думала, що відвага подруги має лише сильні сторони, а тепер зрозуміла, що через неї можуть бути й проблеми. Страх — це паскудно, так, але він може й знадобитися, бо інформує про небезпеку і дозволяє її уникнути.

А раніше, ніж вона встигла хоча б щось відповісти, Видра закричала:

— Дівчата беруть рушники й ідуть за мною!

* * *

Через півгодини Ніна знову тремтіла, закутавшись у ковдру до кінчика носа. У темряві зали чувся стукіт чобіт Жука, який ходив туди-сюди: сьогодні була його черга. Дівчина обережно підвелася, неохоче залишивши вже трохи нагріте місце, і перекрутилася в ліжку на сто вісімдесят градусів, лігши головою до замкнених залізних дверцят пічки. Завдяки цьому в неї тепер було джерело світла: щоправда, поганеньке, але хоча б якесь. У світлі жовто-червоних відблисків, які танцювали на простирадлі, Ніна розклала вийняті з‑під подушки знімки. Могла не боятися Жука, чоловік був куди лагіднішим, аніж Видра, і після того, як гасло світло, навіть дозволяв в’язням розмовляти. Ніна й зараз чула приглушений шепіт. Правду кажучи, чула небагато: більшість підлітків були надто змореними, аби проводити нічні дискусії.

Повіки в Ніни також опускалися, але спокуса знову глянути на фото виявилася сильнішою. Великого сенсу в цьому не було, а в неї самої залишалися і важливіші проблеми, ніж роздуми про вбивство, що сталося двадцять років тому. Але вона не могла втриматися, як інколи неможливо втриматися, аби не торкатися язиком хворого зуба. У цих старих фото було щось, що привертало її увагу. Вона підвелася на ліктях і вдивлялася у сцени родинного життя. Батько, який працює, і мати, яка порається в будинку. Малий, який плутається під ногами. А ще, зрозуміло, старший хлопчик (як там його звали? ) із обличчям симпатичного бридулі, із викликом у погляді, що було помітно навіть при слабкому світлі. Ніна вирішила, що він міг би їй сподобатися. Якби він, звісно, був живий. І якби він не був убивцею.

Але думала вона не про хлопця. Було щось іще, що її зачіпало, — і тільки через мить зрозуміла, що саме.

Хто, най би йому грець, зробив ці фото?

До війни селяни фотографувалися на свята, найчастіше на весіллях або на похоронах, і тоді вони позували біля будинку або в студії усі разом: жінки у своїх найкращих накрохмалених сукнях, до смерті поважні чоловіки в сорочках із високими комірцями, що підпирали підборіддя, а ще нерухомі, наче кілки, діти з руками, рівно покладеними на коліна. Ніна бачила в альбомах родичів чимало таких фото, але там не було жодного схожого на оці — що показувало би буденну працю і звичайне життя.

Може, туди приїхав фотограф, якийсь завзятий майстер, що мріяв зафіксувати сіру повсякденність убогого села. Може, це він спав на різьбленому ліжку в хаті вугляра.

Знову почувся стукіт; оскільки Ніна не лежала головою до стіни — звук був притлумлений і невиразний. Дівчина обережно визирнула, потягнулася під ліжко, а тоді намацала в рюкзаку пенал. Зуміла його дістати й витягнула олівець.

Перевернула знімок — і помітила, що навскоси по білому картону йде напис. Забувши про стукіт, вона підсунулася ближче до пічки і прочитала:

«Запам’ятай та обери: пса, який з’їдає троянду, що росте на болоті, яке має колір синього неба, наче дитяча сорочка».

Колір чорнил був чорним, свіжим, геть не збляклим, почерк — рівним, круглим і гладеньким, як і вся особистість Лиса, бо, найпевніше, він і написав ці слова. Ніні здалося, що вона, сама того не бажаючи, бере участь у грі, правил якої не знає і, що гірше, яка її лякає. Може, перша думка була слушною і вона має кинути все це у вогонь?

Натомість дівчина ще раз придивилася до знімків, але на жодному не побачила ні пса, ні троянду, ні тим паче болото чи синю сорочку, бо ж фото були чорно-білі. Дивилася на них, наче очікуючи, що от‑от котрась із постатей на фотографії ворухнеться і відповість їй, у чому тут узагалі річ. Авжеж, нічого подібного не трапилося; стара світлина лишилася тільки старою світлиною, трохи пожовклою скраю, потертою там, де хтось — напевне Лис — її згинав. Але більше — нічого.

Ніна нарешті набралася сміливості, почекала, поки Жук перейде на інший край зали, а потім вихилилася з ліжка, крізь тканину нічної сорочки взялася за дверцята пічки, відчинила їх і кинула фото у вогонь. Майже тієї ж миті вона усвідомила, що знищила важливу сімейну пам’ять, але ж Лис, най йому, даючи їй ці знімки, сам на таке напросився. Ніна не мала наміру жаліти комуніста.

Вона все ще відчувала на щоках жар від пічки, коли лежала, вдивляючись у темряву й удаючи, що спить.

* * *

Її розбудив знайомий — і такий ненависний — звук горна. Дівчина виповзла з‑під ковдри невиспана, з важкою головою і запухлими очима. Вона навіть темними зимовими ранками вставала до школи сповненою веселощів та енергії, а зараз сиділа на ліжку, наче п’яний нічний метелик. Так, вона точно ненавиділа це місце.

Одяглася біля пічки, щоб отримати хоча б трохи тепла, а потім із дівчатами з групи «D»  стала біля виходу. Хлопці приєдналися до них за хвилину. Їх було мало, ледве четверо на дванадцятьох дівчат (пізно ввечері прибула ще одна), і всі мали такий вигляд, наче у «групі прибирання» опинилися тільки тому, що нічого більше не вміли робити. Але Ніна знала, що це може бути помилкове враження: товстун Яцек також на перший погляд здавався тюхтієм.

Контролером у групі «D»  був Кіт. Цей гнучкий, наче варена макаронина, юнак ходив м’яким кроком і мав невеличкі вусики а‑ля Еррол Флінн[9]. Ще в нього було зачесане назад волосся; судячи з усього, він хотів бути схожим на зірку довоєнного кіно.

— То що, доброго вам дня і за роботу? — він із широкою посмішкою потер руки.

День був геть не добрий — дощовий і похмурий, а окрім того, навіть не почався: за вікнами досі висіла холодна мокра темрява, голі лампочки над головами підлітків підморгували, згущаючи й без того гнітючу атмосферу. Ніні хотілося плакати від самої думки, що попереду десять годин роботи.

Вони забрали з кухні приготовану для них їжу, а ще відра з гарячою водою і ганчірки. Кіт повів їх у залу, де зі стелі звисали великі залізні гаки, а попід стінами стояло іржаве обладнання, призначення якого Ніна не могла вгадати. Різати метал? Гнути його й розтягувати? Якщо вона правильно розуміла й цю фабрику під час війни збудували німці, тут мали виготовляти зброю — бомби або автомати, а може, й те, й інше.

Вони з’їли по шматку хліба, напилися чаю з термоса й заходилися мити підлогу — звісно, Кіт, попри використану ним у фразі множину, не працював разом із ними, а тільки ходив залою із цигаркою, а потім і зовсім десь гайнув, сказавши на прощання:

— Мені треба вийти. Гелена вас попильнує.

Білявка задоволено посміхнулася, підвелася з колін і продовжила обхід з того місця, де свою прогулянку закінчив Кіт, наче тепер вона стала охоронницею. Їй не вистачало лише цигарки, смердючий дим якої змішувався б із затхлою курявою.

Ніна чхала й терла, терла й чхала. Очі сльозилися, волосся вилазило з‑під хустки, пов’язаної на голову, і липнуло до лоба; коліна й руки боліли. На підлозі лежав прошарок бруду настільки товстий, що за півгодини вода в усіх відрах стала не просто сірою, а майже чорною. Тоді Гелена оголосила перерву.

— Відпочиньмо, а Ніна поки що принесе свіжу воду, — сказала дівчина, дивлячись злостиво.

— Чому я? — вихопилося у Ніни. Їй саме це й було потрібно: вийти із зали і роздивитися Інститут, але відчуття справедливості було сильнішим, ніж розсудливість. — Має піти кілька людей, я за раз можу взяти лише два відра…

— То сходиш чотири рази й таким чином принесеш вісім.

— Це безглуздо, чому я повинна бігати, коли ви відпочиватимете?

— Бо я так кажу, — Гелена стала перед Ніною, дивлячись на неї згори. — А коли Кота немає, тут головна я. Чи вважаєш, що ти за нас краща?

— Вважаю, що я не гірша. Якщо хтось тут і вважає себе за кращу, то це ти, яка гуляє, поки ми миємо кляту підлогу.

Білявка стиснула губи. Хоча й мала надто різкі риси, була цілком симпатичною, але коли дивилася отак — ставала геть бридкою.

— Бо через таких, як ти, дурних кіз ми отримали сьогодні дві додаткові години праці, — просичала. — Вважаєш, я не в курсі, що ти там крутиш зі своєю подругою і приятелями?

Ніна почервоніла. Чи міг хтось чути, про що вона розмовляла з Тамарою, Яцеком і Хубертом? Радше ні, бо вони намагалися залишатися обережними, говорили пошепки й завжди пильнували, аби поблизу нікого не виявилося. Але Гелена мала рацію: така поведінка мала здаватися підозрілою. Ще одна річ, про яку Ніна не подумала. Може, вона й не була настільки спритною, як їй здавалося?

— Я нічого не кручу, — сказала вона, намагаючись, аби це прозвучало переконливо. — Ми просто розмовляємо. А тобі ніколи не доводилося розмовляти із друзями? Спробуй: це дуже приємно. Ну, якщо знайдеться якийсь приятель… а з твоїм характером це буде непросто.

Гелена ще сильніше стиснула губи, а Ніна зрозуміла, що оце зараз надбала ворога. Проте таке ставлення світловолосої дівчини могло виявитися цілком корисним.

Вона розмірковувала над цим, коли виливала брудну воду на площі перед фабрикою, а тоді несла свіжу й гарячу з кухні. Із двома першими відрами вона обернулася досить швидко, із наступними трохи сповільнилася, поставила їх, повні, між поверхами, а сама використала можливість трохи покрутитися по фабриці.

— Чому так довго? — зустріла її Гелена, коли Ніна затягнула в залу два останні відра. — Берися до роботи.

Але в голосі старшої дівчини не було задоволення, з чого Ніна дійшла висновку: вона впоралася на диво швидко.

Відтоді щоразу, коли треба було щось принести або винести, Гелена посилала саме її. Ніна ж вигадала непоганий метод: частину дороги бігла, а потім використовувала зекономлену хвилинку, аби розвідати коридор або ще одні круті сходи, що вели в невідомість. У такий спосіб вона знайшла кабінети, де сиділи військові старших рангів (біля одного довелося пояснювати, що вона загубила дорогу), кілька кімнат для допитів, а також приміщення, яке мало виявитися архівом, бо в замковій шпарині вона помітила Хуберта й людей із його групи.

Також вона знайшла довгий, погано освітлений коридор із дверима наприкінці. Начебто абсолютно звичайними, свіжопофарбованими в білий колір, які на контрасті із сірим тиньком наче світилися в напівтемряві. На дверях була відполірована ручка і шпарина для ключа, а ще вони здавалися оманливо нормальними, наче вели до кабінету лікаря або директора школи. За одним винятком: на дверях висів папірець із написом «Не заходити, йде операція».

Папірець був червоного кольору.

Побачивши його, Ніна відчула, як серце спочатку на мить завмерло, а потім неспокійно заторохкотіло. Вона підійшла ближче, нахилилася і зазирнула у шпарину, але всередині була лише темрява. Вона приклала до дверей вухо — теж нічого, жодних людських голосів чи звуків машин, що працюють.

Вона відступила навшпиньках, переконуючи себе, що колір картки — це випадковість, але зовсім не вірила в це.

Ближче до обіду повернувся Кіт і перегнав їх у наступну залу — меншу кімнату, яка, здавалося, колись була їдальнею. У пилюці на підлозі були помітні світліші квадрати від ніжок столів, під стіною стояло кілька струхлявілих стільців із кінським волосом, що стирчав із сидінь, зі стелі звисали гірлянди павутиння. А власне, відколи діяв інститут Тотенвальд? Ніна могла заприсягтися, що недовго, ледве кілька тижнів — якщо в ньому залишалося стільки брудних приміщень. «Цікаво, — подумала вона, — що робитимуть, коли ми поприбираємо всі? »

«Мабуть, накажуть розпочати спочатку», — підказав їй розум.

По обід вона пішла разом із Пшемиком — кістлявим незграбним хлопцем років п’ятнадцяти, який увесь час вигадував, як відмазатися від найважчої роботи. Ніна, правда, не мала до нього претензій, бо й сама намагалася робити те саме. У кухні вони застали Ганку й, звісно, Яцека.

— Ти шукав? Ну, сам знаєш що, — прошепотіла вона, скориставшись тим, що Ганка наливала суп у термос.

— Шукав, але нічого не знайшов, — також пошепки відповів приятель. — Спробую ще раз, після обіду.

Ніна хотіла дещо додати, але впіймала підозрілий погляд Пшемика й вирішила не ризикувати.

— Гелена має рацію, — сказав костистий хлопець, коли на зворотному шляху вони зупинилися перепочити між поверхами. Він ніс термос і скибки хліба, замотані в полотно, а Ніна — шістнадцять військових казанків, що брязкали, зв’язані мотузкою. — Ти щось крутиш.

— Бо перемовилася кількома словами із приятелем? Це називається параноя, знаєш? Коли хтось усюди бачить підозрілі речі.

— Ви хочете втекти, еге ж? — Пшемик не піддався. — Це нерозумно. Закінчиш, як ті двоє дівчат з архіву.

— Вважаєш, що краще весь час очікувати червону картку? — спалахнула Ніна.

Він знизав плечима, а тоді використав уже знайомий дівчині аргумент:

— Мало хто отримує червоні картки, більшість повертаються додому. Навіть ті, у кого є магічні сили.

Ніна кліпнула. Це було щось нове — уперше хтось із в’язнів уголос сказав про магію.

— А ти, ну…

— Чи маю я силу? Ні, я — ні, але тут був мій приятель, який дотиком перетворював воду на лід, і нічого не сталося: він просто поїхав.

— А ти впевнений, що він справді вмів чарувати? Може, він вигадував?

— Я ж кажу, це мій приятель, також із Ратібора. Мешкає на дві вулиці далі. Я сам бачив, як він цим хвалився.

— А ти не знаєш, звідки в нього з’явилася магія? — заінтриговано спитала Ніна. Скільки ще було таких місць, як Маркоти?

— Поїхав на канікули в якусь діру на Бещадах. Начебто там відбувались якісь дивні речі, з’являлися феї і духи. Не знаю, Кароль інколи любить набрехати повну діжку. Але деякі з тих, що були там цього літа, справді отримали магічні здібності, і тут він не брехав, бо…

— Бо ти бачив сам, я пам’ятаю.

— Отож. Тому нема чого боятися. Ми трохи помучимося, а потім нас відпустять.

«Хотіла б я, щоб усе було настільки просто», — думала Ніна, несучи обід на перший поверх. Звісно, ЇМ вона й надалі не довіряла, але Пшемикові слова перевернули все, що вона встигла дізнатися, догори дриґом.

Якщо червона картка не означає магічні здібності, то що вона тоді таке?

* * *

О четвертій дня Ніна повернулася до загальної зали, уся брудна, хилитаючись від утоми. Не мала сил навіть піти до душової, умитися над раковиною і перевдягтися. Тільки скрутилася клубком у ліжку й подумала: «Я краще б померла». У неї боліли всі м’язи, навіть ті, про існування яких вона раніше не здогадувалася. Але відпочити їй не вдалося: ледь заплющила очі, як Тамара шарпнула її за плече:

— Уставай. Погані справи.

— Ти це мені говориш? — застогнала дівчина, розплющуючи очі.

Тамара здавалася виснаженою: шкіра посіріла від утоми, ніс червоний від холоду. Урешті‑решт, ніхто не почувався добре, по всій залі чулися стогони й зітхання. Хтось навіть зайшовся тонким дитячим плачем, який ніби встромлявся під череп Ніни і свердлив мозок.

— Серйозно. Хуберт оце повернувся з допиту. Йому сказали, що коли він так давно не мав контакту з батьком, то, може, той мертвий і хлопця треба вважати сиротою.

— Гад його морді, — Ніна від здивування навіть усілася.

І справді, це було погано.

Хуберт сидів у Яцека, сховавши обличчя в долонях. Ніна спочатку подумала, що він плаче, але ні: коли хлопець підвів голову, його очі були сухі й сповнені відчаю.

— Вони хочуть, щоб я пішов із ними сьогодні вночі, — сказав.

— Куди? — запитала Ніна.

— Не знаю, лише весь час повторювали, що я про все довідаюся на місці. Але один із них розсміявся і запитав, чи сподобалося мені, коли бабця брала мене на месу, а другий наказав, аби я вдягся тепло, бо там, куди ми йдемо, можу замерзнути. Тоді я і подумав про клятий костьол у селі.

Ніна безпорадно глянула на Яцека й Тамару.

Вони не здавалися тими, хто розуміє щось більше, ніж вона сама.

Першим отямився Яцек.

— Значить, ми повинні тікати сьогодні, — заявив. — Украдемо машину, як умовилися, і вшиваємося.

— Він правий, — підтримала хлопця Тамара. — Немає сенсу чекати: якщо ми маємо щось зробити, то просто зробімо це. Я сьогодні вранці бачила машину, яка стояла у відчиненому гаражі, бо його двері згоріли.

— Ага, от тільки поряд крутиться чимало солдатів, — буркнула Ніна.

— Ми відвернемо їхню увагу, — запропонував Яцек.

— І як ти запустиш двигун без ключа?

— Зумію.

Ніна, схопившись за голову, застогнала.

Усе відбувалося надто швидко. Вона не мала ані хвилинки, щоби спокійно подумати.

— А як ми проїдемо крізь ворота? — спробувала останній аргумент, але Тамара мала відповідь і на це.

— Почекаємо сутінків, а тоді просто виїдемо. Вони не питають ні пароль, ні щось інше, просто відчиняють, коли бачать, що якась машина хоче виїхати. Я знаю, бо спеціально це зауважила. А як настане темрява, вони не помітять, хто сидить усередині, — Тамара поплескала подругу по спині. — Не хвилюйся, мала, — сказала поблажливо. — Саме такі безумні плани інколи й спрацьовують.

— Ага, у пригодницьких книжках, — пробубоніла Ніна. Хтось тут мусив виказати хоча б крихту розуму, і дівчина трохи шкодувала, що це має бути саме вона. у цій божевільній ідеї і справді було те, що їй подобалося.

— Інколи і в житті, — озвався Яцек. — Дядько розповідав, як під час війни…

— Зараз не до твого дядька, — перебила Тамара. — Просто проголосуймо. Хто за втечу, а хто проти?

Ніна залишилася в меншості: троє до одного.

— Нормально, піду тоді роззирнуся, — Яцек устав. — Подивлюся, чи машина й досі стоїть у тому відчиненому гаражі.

— Я піду з тобою, — Тамара також підвелася.

Хуберт і Ніна залишилися самі.

— Ти й справді вважаєш, що у нас є шанси? — запитала дівчина.

— Якщо направду, то, мабуть, ні, — сказав Хуберт. — Але краще померти з гідністю, ніж покірно чекати на смерть.

— Навіщо я тільки питала… — пробурмотіла сама до себе дівчина.

Хлопець мовчав, у залі чулися звуки розмов і монотонне стукотіння дощу в шиби. «Якби я мала свою силу, — подумала Ніна, — то могла б розвалити все це місце, каменя на камені від нього не залишити». Якийсь час вона насолоджувалася цією думкою, уявляючи солдатів, які з криками тікають від куряви, що здіймається над руїнами… І трупи? Чи справді вона готова вбити когось магією? «Ні, — вирішила дівчина. — Я ж не така».

Не така, як хто? Як Міхал з Любомежа й Берта з Катовіце?

— Як вважаєш, мій батько дійсно мертвий? — вивів її із задуми голос Хуберта.

— Не знаю, — Ніна завагалася, але хлопець заслуговував на правду. — Думаю, що це можливо…

— Але ж він може виявитися і живим?

— Авжеж, — вона не стала говорити, що навіть коли батько Хуберта і живий, то, найпевніше, він — величезна свиня.

— Ти маєш… ну, знаєш, свої здібності. Може, ти могла б пошукати його для мене?

— Чом ні, але займи чергу. Спершу мені доведеться впоратися з таємничим убивством давніх років, із загадкою, відповідь на яку хочуть почути від нас комуністи, і ще з кількома.

Хуберт замовк, трохи, схоже, вражений. Ніна зітхнула:

— Це було боляче, вибач.

— Нормально.

— Мені справді прикро, — під впливом імпульсу вона обійняла хлопця. Це вийшло незграбно, але Хуберт, на диво, здавався цілком задоволеним. А Ніна вкотре здивувалася, наскільки він худий. Сама шкіра й кістки, аж дивно, що його вітер не перекидає.

— Ще дещо… — пробурмотів він, коли дівчина відсунулася. — Тільки обіцяй, що не дивитимешся на мене дивно.

— Давай, — Ніна вжила улюблене слово Тамари.

Хуберт завагався.

— Тоді, у тому мертвому селі, коли я залишився сам, я бачив одного з них.

— Кого?

— Того молодого, з довгим носом і таким дивним обличчям.

— Лиса?

— Так, здається, його звуть саме так. Не маю й гадки, що він там робив.

— Як і я, — збрехала Ніна, хоча могла сказати: «Можливо, він хотів оглянути місце, де народився». — Чому ти не сказав нам про це раніше?

— Сам не знаю, може, тому що це не здалося надто важливим. А ще ж і ви щось від мене приховуєте. Вважаєш, я не помічаю, як ви шепочетеся за моєю спиною і дивитеся на мене? Особливо Яцек… Підозрюєте, що я здав вас на допитах?

Ніна мала стурбований вигляд.

— Звідки ти взяв?

Хуберт стенув плечима.

— Це було не дуже важко. Не ти одна вмієш думати, чи не так?

— А ти здав?

Хлопець стиснув губи.

— Ні.

Не додав жодного аргументу, який підтверджував би його невинність, нічого — тільки похмурий виразний погляд, наче хотів, аби дівчина поставила його слова під сумнів. Але вона запитала:

— І навіщо мені дивно дивитися на тебе?

— Що?

— Ну, ти ж сказав: «Тільки обіцяй, що не дивитимешся на мене дивно». У тому, що Лис ходив селом, не було нічого дивного.

— А, ти про це. Просто вихопилося — інколи так буває, сам не знаю чому, — відповів Хуберт тоном, який притримував для справ, абсолютно не вартих розмови. Ніна повірила щонайменше на кілька секунд, бо майже одразу їй спало на думку, що хлопець, схоже, хотів сказати щось інше, але останньої миті змінив думку. Він мав таємницю, як улітку, в Маркотах. Їй це не дуже сподобалося, але ж і вона не була з ним відвертою.

Тієї ж миті Жук енергійним солдатським кроком вийшов на центр зали, почекав, поки припиняться розмови, а всі погляди зосередяться на ньому. Ніна могла б закласти голову, що всі зараз думали те саме: «Будь ласка, тільки не я. Нехай візьмуть когось іншого, будь‑кого, аби не мене».

— 77WR і 18MAR — на допит! — сказав охоронець.

Ніна глянула на Хуберта, здивована та налякана: 18MAR був його код.

* * *

Цього разу чекати не довелося: молодий солдат біля зали прийняв у Жука Ніну (другий забрав Хуберта), а потім відвів її на другий поверх, у приміщення, яке геть не нагадувало кімнату для допитів. Більше було схоже на демонстраційний кабінет. Посередині стояло велике крісло. Управлялася тут жінка в білому халаті.

Ніна відступила, але солдат підштовхнув її усередину, а потім причинив двері.

— Не лякайся, — сказала жінка. У неї було молоде обличчя, але зовсім сиве волосся, що здавалося пофарбованим. — Я тебе не з’їм. Прошу, сідай. — Вона вказала на крісло.

Ніна зі страхом роззирнулася, шукаючи знаряддя тортур, і побачила щось на зразок залізного чепця, підключеного кабелями до квадратного обладнання. Перед очима потемніло, ноги стали м’якими, наче розварені овочі.

— Ні, — прошепотіла вона.

— Ти ж трохи завелика для такої поведінки, тобі не здається? — жінка всміхнулася, але в кутиках її губ майнула тінь нетерплячки. — Це для моніторингу твоїх реакцій, а не для завдавання болю. Сідай, поки мені не урвався терпець і я не покликала когось із охоронців.

— Що ви хочете зі мною зробити?

— Покажу тобі кілька картинок, а обладнання у цей час стежитиме за твоїми мозковими хвилями.

— Ви зможете читати мої думки?

— Ні, але я дізнаюся кілька інших речей. Сідай. Обіцяю, що боляче не буде.

«Дантисти теж так говорять, — подумала Ніна. — І завжди виявляється, що вони брешуть».

Але сивоволоса жінка казала правду — боляче дійсно не було. Дівчина відчула лише холод, коли металевий чепець стиснув її голову, а потім легке пощипування, наче лікарка (А чи справді це лікарка? Бо білий халат міг надягнути хто завгодно. ) ввімкнула обладнання.

— Зараз почнемо, — сказала сивоволоса. Із крісла Ніна бачила, що її очі блакитні: дуже красиві й дуже холодні. З такої відстані жінка вже не здавалася молодою, у кутиках її очей були помітні «курячі лапки», навколо губ — зморшки. — Зараз я показуватиму картинки, а ти будеш із кожної пари обирати одну, зрозуміла? Не замислюйся, просто швидко обирай.

— За яким принципом? Що мені найбільше подобатиметься?

— Просто обирай і не думай про це.

Ніна кивнула. У роті було сухо, серце стукотіло так, наче збиралося зламати ребра. Дівчина так сильно стиснула спітнілі долоні на бильцях крісла, що аж заболіли пальці.

— Готова?

«Ні», — подумала вона, але відповіла:

— Так.

На екрані з’явилися два підмальовані знімки: прив’язаний до плоту кінь і акваріумна рибка серед водоростей.

— Вибери одне, — підігнала лікарка-яка‑могла-виявитися-не-лікаркою.

— Е‑е‑е… кінь.

Картинки зникли, а на їхніх місцях з’явилися наступні: цього разу розмальована тарілка й блакитна чашка з відбитим вушком.

— Е‑е‑е… чашка, — сказала Ніна.

Пес, що лежить під каміном, і кіт, який ліниво грається клубочком вовни. Дівчина почала згадувати щось подібне.

— Далі.

— Пес, — вона спробувала ковтнути слину, але горло було сухим, наче папір, і здавленим.

Далі з’явилися червона троянда й блакитна нагідка.

«Прокляття, прокляття, — думала Ніна гарячково. — Як там воно йшло? Пес, який з’їдає троянду, яка росте десь там, щось із сорочкою… Допоможіть! »

— Ніно? — підігнала сивоволоса.

— Троянда, нехай буде троянда.

Потім на екрані з’явилося кілька пар картинок, які ні з чим у Ніни не асоціювалися: скелясті гори й похмурі болота під сяянням сонця, що заходить.

…яка росте на болотах…

«Але ж я не можу довіряти цій людині. Він комуніст, один із НИХ, той, хто посадив мене у вантажівку й привіз до цього страшного місця».

— Ніно?

Вона спробувала ще раз ковтнути слину, і знову їй це не вдалося.

— Гори.

Потім були тарілки, що відрізнялися лише кольорами: одна блакитна, друга жовта. Ніна обрала блакитну, а потім сорочку замість сукні. Трохи заспокоїлася, наче ухвалене рішення допомогло їй повернути рівновагу.

— Ну, це все, — сивоволоса відключила машину й зняла з Ніни чепець, а дівчина поправила мокре від поту волосся. — Можеш повертатися.

* * *

Хуберт уже чекав на неї. Він також був блідий, світла гривка прилипла до лоба.

— Тобі показували картинки? — прошепотіла Ніна.

Він кивнув.

— Ти обрав пса чи кота? Болото чи гори?

— Які гори? У мене нічого такого не було. Та це не важливо. Яцек сказав, що ми зустрічаємося біля гаражів. У нас є шанс, бо їх ніхто не пильнує. Виходимо окремо, я зараз, а ти почекай кілька хвилин і скажи Жукові, що йдеш у туалет чи щось подібне.

— Ти все ще хочеш тікати?

— Більше, ніж колись.

Ніна зітхнула. «Це не може вдатися», — дзвонила в голові розпачлива думка.

Але раптом може?

Коли Хуберт зник, вона глянула на Тамарине ліжко. З‑під нього досі визирав краєчок шкіряної валізки, яку дівчина не могла взяти із собою, а на ковдрі лежали брудні штани. Ніна усвідомила, що вона теж повинна перевдягнутися, бо досі на ній була сукня, в якій вона мила підлогу і яка зараз нагадувала брудні лахи. Мабуть, вона мала в ній вигляд останньої жебрачки.

Дівчина потягнулася по свою валізку і вийняла з неї найчистіші блузку й спідницю, які вдалося знайти. Потім роззирнулася, чи немає поблизу якогось хлопця, і швидко перевдяглася. Ще нещодавно таке їй навіть на думку не спало б, але тепер сором був найменшою з проблем. Зрештою, у хлопців також були свої негаразди, та й мало хто з них після цілого робочого дня мав сили підглядати за дівчатами.

Їй треба було б ще трохи помитися, але на це бракувало часу. Що ж, може, їм вдасться знайти душ на якійсь із залізничних станцій.

Застібнувши блузку, вона перехопила погляд Гелени із сусіднього ліжка. Білявка якимсь дивом мала непоганий вигляд: чиста сукня, гладенько зачесане волосся і — уявити тільки! — підфарбовані помадою губи. Ніна, яка віддала б душу за можливість помитися, якусь мить витріщалася на світловолосу, а потім потягнулася по панчохи.

— Дивися, — сказала вона провокаційно, вдягаючи їх на ноги. — Я дуже ретельно вдягаюся. Напевно щось кручу.

Гелена примружила очі.

— Мені здається чи ти й справді трохи пихата, га?

Ніна встала, показала їй язика, а потім промовила найспокійнішим тоном, на який спромоглася:

— Піду помию руки перед вечерею.

* * *

— Чого ти так довго? — привітала її Тамара, яка присіла за рогом гаража. — Швидше, Яцек і Хуберт уже всередині.

Ніна озирнулася. Площа перед фабрикою була темною і порожньою, тільки біля брами солдат палив цигарку. Дівчина бачила його фігуру й вогник, що блискав червоним на тлі каламутно-жовтого світла ліхтаря. Сіяв дощик — такий дрібний, що його було видно, лише коли людина дивилася на світло: мільйони сріблястих крапельок, які світилися в пітьмі.

Тамара потягнула подругу до гаража. У ньому пахло мастилом, маслом для двигунів і спаленим деревом. Ніні цей запах чомусь нагадав батька — хоча вони не мали машини, — і раптом вона затужила за домом.

— Сідайте, — Яцек відчинив двері військового джипу.

Хуберт уже сидів спереду на місці пасажира, а дівчата вмостилися на заднє сидіння. Товстенький хлопець нахилився, щось зробив під кермом, і за мить, на здивування Ніни, яка досі не вірила, що це може вдатися, мотор затуркотів.

— Ну то вперед, — сказав Яцек, але не зрушив ані на міліметр. У дзеркальці Ніна помітила його перелякані очі й долоні, стиснуті на кермі. Був смертельно блідий, наче от‑от мав зблювати.

Ніна схопила Тамару за руку й стиснула.

— На раз‑два-три, — сказала.

— На раз‑два-три, — погодився хлопець.

Вони порахували вчотирьох, і машина поволі рушила. На площі здавалося, що Яцек втратить керування, колеса забуксували в багнюці, але, на щастя, йому вдалося втримати напрямок. Вони їхали до брами. «Не відкриють», — подумала Ніна із завмерлим серцем. Хлопець пригальмував, «двірники» розмазували по склу краплі дощу. Ніна сильніше стиснула Тамарину долоню.

Коли вони були вже достатньо близько, солдат відчинив ворота, які розкрилися перед ними, наче брама зачарованого замку. Яцек вдавив педаль газу, джип рвонув уперед.

Вони втекли з Інституту.

⁹ Еррол Флінн — американський актор, який зіграв головні ролі у фільмах «Одісея капітана Блада» (1935), «Морський яструб» (1940) тощо. Найбільш відомий амплуа романтичного героя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

в якому Ніна дізнається, що приховує туман,
а потім усе стає ще гірше

— Куди тепер?

— Прямо, а куди ще?

— Вони їдуть за нами? Прокляття, нічого не видно, як тут темно…

— Не панікуй.

— Їдуть?

— Дивися на дорогу.

— Тихо!

— Сама тихо!

Джип підстрибував на ямах, колеса розбризкували воду з калюж. Фари ледь пробивали заслону дощу, сірі стовбури з’являлися на узбіччі в жовтуватому каламутному світлі й одразу тікали назад. Яцек нахилився над кермом, напружений, наче струна, що будь‑якої миті може порватися, по його лобі стікав піт. Ніна усвідомила, що коли він сказав: «Мама навчила мене водити», то, ймовірніше, мав на думці їзду вдень і по рівних дорогах, а не гасання на військовому джипі по темному лісі. Багато речей він просто не взяв до уваги, плануючи цю втечу. Наука на майбутнє, подумала Ніна, якщо, звичайно, якесь майбутнє на них чекало.

Ще її мучила думка, що все було занадто просто. Ця машина стояла точнісінько в гаражі без охорони, браму просто відчинили — і все. Це викликало неспокій. Та, може, тут і не було нічого неправдоподібного, ВОНИ могли вирішити, що Каська, яка тікає до хворого батька, — це виняток, що ніхто інший не має причин порушити правила. І вже напевне не думали, що група дітей украде джип і виїде на ньому за ворота.

— Куди тепер? — крикнув Яцек, вирвавши Ніну із задуми.

— Прямо! — чітко відповіла із заднього сидіння Тамара.

— Можна тільки праворуч чи ліворуч! Куди нам повертати? Ніно?!

— Ліворуч!

Вона не була впевнена, чи це правильний напрямок. Раніше їй здавалося, що дорога крізь ліс буде одна, бо навіщо тут більше? Та розмоклий від дощу й повний калюж шлях весь час розгалужувався. Може, тут їздили возами по дерево, може, це були старі дороги, які вели до забутих сіл. Усе одно. Праворуч, ліворуч, знову праворуч. Ніна відчувала, як її дедалі сильніше охоплює паніка.

— Куди?! — у голосі Яцека чувся страх.

— Праворуч! — обирати, так обирати.

Машина підстрибнула, дівчина вдарилася головою об дах. Тамара лаялася словами, яких не повинна знати нормальна дівчина чотирнадцяти років, Хуберт мовчав, рішуче стиснувши губи. Ніна непогано орієнтувалася у просторі, але не тоді, коли навколо було темно так, що хоч око вийми.

За мить джип знову шарпнувся, мотор гавкнув, пирхнув і припинив працювати. Закінчився бензин.

— Це твоя провина! — крикнув Яцек на Ніну. — Ти сама сказала повернути праворуч!

— Моя? Я вигадала цей кретинський план? І треба було перевірити, чи в нього повний бак, ідіот! Того, що машина не їде без палива, мати тебе не навчала?!

— Я перевіряв, але цей вказівник на вигляд інакший, тому я помилився!

— Тепер вони точно нас дістануть! — промовив Хуберт тоном Кассандри.

— Та заткнися нарешті! — Тамара без проблем перекричала всю трійцю. — Нам треба подумати. Ніно, ти знаєш, де ми?

— У лісі, — буркнула та.

Ніхто не прокоментував цього сумнівного дотепу.

Певний час вони мовчали, а потім із легким ваганням озвалася Ніна:

— Якщо почекаємо світанок, вважаю, нам вдасться знайти шлях. Ми їхали приблизно на захід, так мені здається, а тому ми набагато ближче до краю лісу, ніж раніше.

— Тобі здається? — пирхнула Тамара.

— Мені здається, ага. Нічого кращого не маю. Якщо хочеш, можеш сама нас звідси витягати.

— Можемо взяти ліхтарики й піти далі пішки, — запропонував Хуберт. — У нас є ліхтарики?

— У нас є один, мій, — буркнув Яцек. — Ніхто ж інший про це не подумав, еге ж?

— Добре, то що робимо? — Ніна не мала сил щось вирішувати.

— Я за те, щоб піти далі пішки, — заявила Тамара, але, хоч як дивно, проти був Яцек.

— Ми не можемо вийти з машини. Дощ ущух, зараз може прийти туман.

— Ну й що з того? — розізлилася Тамара.

— Туман небезпечний, — пробурмотів хлопець, відводячи погляд.

Тамара вже збиралася щось сказати, але Ніна її випередила:

— Яцек має рацію, ми не можемо просто піти вперед. Це ж чисте самогубство. Ми заблукаємо й помремо в цьому лісі. Ми мусимо почекати, коли розвидниться, і лише тоді матимемо хоча б якийсь шанс.

— До того часу нас знайдуть, — зауважив Хуберт. — Вони вже напевне знають, що ми втекли.

— А звідки вони знатимуть, де ми? Ми стільки разів повертали, що вони можуть нас шукати й цілий день.

— Будемо отак просто чекати, поки нас знайдуть? — Тамара звела брови.

Яцек зітхнув і запропонував:

— Маю ідею. Залишимося тут до світанку й сторожитимемо по черзі. Якщо вартовий помітить якусь машину, то розбудить інших, і тоді ми сховаємося в лісі.

— Буде пізно, — застеріг Хуберт.

— Ні. Тут так тихо, що звук мотора ми почуємо здаля. А пішки вони не будуть за нами гнатися. Ми розділимо час до світанку, один сторожитиме, а решта — спатиме.

— У тебе є годинник? — запитала Тамара.

— Є, — похвалився Яцек. — Отримав у жовтні як подарунок на день народження.

Посвітив ліхтариком на циферблат.

— Одинадцята. До світанку десь вісім годин, точнісінько по дві на кожного. Я можу вартувати першим, потім Тамара, Хуберт і Ніна.

— Спочатку я, потім Хуберт, — рішуче сказала дівчина.

— Чому?

— Тому що. Скажімо так, під ранок я хотіла б трохи поспати.

— Хай так. То я почекаю назовні, а ви спробуйте трохи поспати. О першій розбуджу Тамару.

Яцек вийшов з автівки, а Ніна лягла на задньому сидінні, притулившись до Тамари. Була виснажена, але сон усе не йшов. Страждала від голоду й спраги, а передусім — від страху.

«Що буде, коли нас упіймають? Ми отримаємо червону картку? Нас зачинять у тісній темній камері? Катуватимуть? » З усього цього саме темна камера лякала її найбільше.

Спереду неспокійно крутився Хуберт.

— Тут холодно, — буркнув нарешті.

— То йди до нас, — Тамарині очі блиснули в темряві. — Разом буде тепліше.

Хлопець завагався, але переліз назад і сів поряд. Ніна дивилася у вікно, за яким була темрява. Їй здавалося, що ніч напирає на скло, важка від вологи й холодного осіннього вітру. Через якусь хвилину вона почула рівне дихання Тамари й Хуберта, але сама й надалі не могла заснути.

* * *

Мало бути далеко за північ, коли вона нарешті ухвалила рішення, відчинила дверцята й, не розбудивши друзів, вийшла назовні.

Яцек стояв, спершись на задній бампер машини. Коли дівчина підійшла ближче, він підняв ліхтарик і запитав нервово:

— Хто це?

— Я. Досить світити мені в очі.

— Ти мала спати.

— Я голодна.

Він встромив руку в кишеню і вийняв замотаний у полотно шматочок сира й хліба.

— Тримай. Тільки не їж весь.

— Та ти геніальний, — пробурмотіла дівчина з повним ротом.

Ніна відкусила ще трохи, віддала Яцеку решту, а сама відійшла на узбіччя і підставила складені «човником» долоні під гілку смереки, з якої вітер струшував краплі дощу. Вода відгонила залізом. Ніна на мить замислилася, що сказала б мати про таку поведінку, — імовірно, не була б у захваті, бо це ж не є ані елегантним, ані здоровим. Утім, Ніна не мала наміру через це нервувати. Для добрих манер час настане пізніше, коли повернеться додому, а ВОНИ припинять за нею ганятися.

— Чому ти вперлася, що вартуватимеш першою, а Хуберт — після тебе? — запитав Яцек, коли Ніна повернулася до машини.

Дівчина знизала плечима.

— Бо він напевне не став би мене будити, а мучився б усі чотири години. Вирішив би, що це такий лицарський вчинок, аби я могла виспатися, — або ще щось.

— О! — Яцек закліпав очима і додав поспішно: — Я теж можу бути лицарем.

— Та досить тобі, навіщо, це ж звичайна дурня. Хлопцям потрібно спати так само, як і дівчатам.

Яцек не здавався переконаним, але не мав наміру сперечатися.

Ніна обхопила себе руками. Подихи вітру лізли під тоненьке пальто й виганяли з тіла рештки тепла. Вона затремтіла. Треба було зігрітися в машині, але дівчина й далі стовбичила на болотистій дорозі, вслухаючись у звуки крапель, що сипалися з гілок, та у скрипіння суччя, яке розхитував вітер. А поза цим панувала тиша, навіть у кущах нічого не шелестіло, як зазвичай буває у лісі. Яцек мав рацію, такої ночі звук мотора вони почують із великої відстані.

— А що з туманом? — запитала вона.

— З яким туманом? — на противагу Хубертові Яцек не був хорошим актором і не міг приховати, що нервує.

— Ти говорив, що туман небезпечний. Чому ти так вирішив?

— Але ж ти мене підтримала й також сказала, що ми не повинні звідси йти.

— Так, але я мала на увазі те, що ми загубимо дорогу, а ти… ну, це так прозвучало, наче в тумані щось може таїтися.

— Не знаю, про що ти говориш, — пробурмотів Яцек, уперто відвертаючись.

«Але ж знаєш», — подумала дівчина. Вона згадала про відчинений гараж і про браму практично без варти — і знову занепокоїлася. Не хотіла погано думати про Яцека, бо він був її товаришем, вони стільки пройшли разом. Але не могла стриматися.

— Чи ти… — почала й нерішуче замовкла.

— Що там ще? — гарикнув він. — Не можеш хоча б на хвилинку припинити балакати?

— Я хотіла тільки запитати…

— Тихо.

Спершу вона подумала, що Яцек стишує її, бо хоче уникнути розмови, але ні — у лісі щось відбувалося. Ніна завмерла, стримавши подих. Звіддаля долинув здавлений плач.

— Ти також це чуєш? — прошепотів хлопець.

— Так. Там хтось є, якась дитина.

— Ми мусимо їй допомогти. Ходімо. Тільки обережно. І пам’ятай, як з’явиться туман, ми одразу повертаємося у машину.

— Так що з туманом? Може, скажеш нарешті?

— Потім.

Освітлюючи собі шлях, вони зайшли поміж дерева. Ніна раз у раз чіплялася за коріння, що стирчало із землі, Яцек не мав цих проблем, але і йому було трохи ніяково: чула поряд його переривчасте нервове дихання. У світлі ліхтарика все мало нереальний сіро-жовтий колір, стовбури дерев сріблясто поблискували, відкидали розчепірені довгі й чорні тіні, наче друзі йшли крізь ліс духів.

— Гей! — крикнув Яцек у темряву. — Де ти?

Плач урвався, наче обрізаний ножем, немов невідома дитина перелякалася голосу Яцека й замовкла. Чекали ще трохи, стримуючи дихання, але нічого більше не почули.

— Ми хочемо тобі допомогти! — крикнув хлопець про всяк випадок.

Нічого. Ліс навколо мовчав — стікав дощем і скрипів під холодним вітром.

— Може, це був якийсь нічний птах, — із сумнівом промовила Ніна. — Вони інколи видають дуже людські звуки.

— Може, — муркнув Яцек. — Повертаймося.

У його голосі чулося полегшення — таке саме, яке відчувала дівчина. Вона геть не хотіла заходити поміж дерева. Здавалося, біля машини було досить безпечно, хоча це теж оманливе враження.

Раптом хлопець схопив її за руку.

— Тихо! — у його шепоті відчувалася паніка.

— Що…

— Ані слова. Ходімо до машини якомога швидше та якомога тихіше.

Дорогою плив туман. Клубочився і мерехтів сріблясто в блідому місячному світлі, а в Ніни раптом пересохло в роті. На них наче йшла гігантська біла хвиля, в якій рухалися тіні з червоними очима.

Вони прослизнули в машину — Яцек за кермо, Ніна на пасажирське сидіння. Хлопець нахилився до вуха дівчини.

— Якщо нас не почують, то пройдуть повз, — прошепотів.

— А що з ними? — вона кивнула в бік заднього сидіння, де спали Хуберт і Тамара.

— Ми не можемо їх розбудити, бо вони заговорять. Сиди тихо й не ворушися.

Ніна слухняно замовкла. Імла наближалася, у дзеркальці дівчина бачила білу стіну, що підступала до них. Мало не пискнула, коли опалесцентні[10] клуби торкнулися джипу, а потім почали обтікати його, наче річка. З неї випірнули червоноокі тіні, п’ять, може, шість високих худих фігур, що рухалися на диво ненатурально, але якось граційно — наче всі їхні суглоби згиналися у протилежний, ніж у людей, бік; наче те, що не має права існувати, — існувало. Ніна заплющила очі, а потім відкрила їх, перелякавшись, коли щось стукнуло у скло, — це була долоня з трьома пальцями, що зрослися разом, і з четвертим, товстішим, із гострим кігтем. Дівчина хотіла крикнути, але, на щастя, Яцек закрив їй рота рукою.

Постаті пройшли поряд, тягнучи за собою білий туман. Ніна відважилася зітхнути, лише коли туман порідшав, а потім зник.

— Що це було? — прошепотіла вона.

— Ш‑ш‑ш, вони можуть повернутися.

Дівчина підтягнула коліна до підборіддя і прикрила очі. У цілковитій тиші хвилини минали повільно. Ніна могла не боятися, що засне: вона надто перелякалась, змерзла, не кажучи вже про питання, які клубочилися в голові. Ніхто в подібній ситуації не зміг би спати. Не допомагало навіть те, що кілька днів вона ходила невиспана, а нині працювала десять годин і повіки опускалися самі… Не допомагало також і рівне дихання Тамари, Хуберта та Яцека — Яцека? — яке діяло заспокійливо…

* * *

— Уставайте, прокляття, уставайте! Ми проспали! Ніно, прокидайся!

Хтось грубо трусонув її за плече, волаючи у вухо. Дівчина розкрила склеєні сном очі. Вона змерзла, ноги задубіли — почувалася так, немов провела ніч на підлозі у крижаному вугільнику. Що гірше, їй здалося, наче трапилося щось страшне.

Вона згадала ніч і, різко сівши, вилаялася. На задньому сидінні прокидалися Тамара й Хуберт, обидва однаково перелякані. За вікном світанок уже розігнав темряву до сірості, небо на сході палало пасмами рожевого й фіолетового.

— Майже сьома, — простогнав Яцек, дивлячись на годинник.

— Це твоя вина, — сказав Хуберт. — Ти мав вартувати, а не спати!

— Я сховався в машині, бо було холодно!

— Вони зараз нас знайдуть!

— Не панікуйте, — озвалася Тамара. — Ворушіться швидше. Валимо звідси.

Підлітки виповзли з джипа змерзлі й задерев’янілі. Гілля дерев здавалося дивно затуманеним, наче вони дивилися крізь запітніле скло. Ніна навіть перелякалася, але це була лише перша паморозь, така легка, що майже непомітна.

— Куди тепер? — запитала Тамара, випускаючи з рота хмарку пари.

— На захід — чи то сюди.

— Сподіваюся, ти знаєш, що робиш, — буркнув Яцек.

Ніна також на це сподівалася.

Друзі йшли, щомиті нервово озираючись назад, але навколо й надалі панувала тиша. Жодних звуків машин чи гавкання собак. Це здавалося трохи неправдоподібним, але вони й справді мали шанс утекти.

Ніна почекала, поки Тамара й Хуберт підуть уперед, а тоді потягнула Яцека за лікоть.

— Ти повинен мені дещо пояснити.

— Що саме?

— Не вдавай ідіота. Я маю на увазі те, що сталося вночі. Ти не думаєш, що коли нам загрожує небезпека, то ми маємо право про це знати?

— Поки немає туману, нічого ні з ким не станеться.

— Зрозуміло. А коли туман прийде, ти прочитаєш нам кілька лекцій про те, як поводитися з потворами, що в ньому криються. Прискорено, за, скажімо, п’ять секунд, щоб усі встигли зрозуміти, що робити. Ти серйозно?

— А ти не можеш просто мені довіряти? Обіцяю, що все поясню, добре?

— Напевне. Тільки невідомо, коли саме, — пробурмотіла вона вслід хлопцю, який пришвидшився, аби наздогнати Тамару й Хуберта.

Дорога ставала все вужчою, із великими вибоїнами, зарослою. Тепліло, лід під ногами перетворився на багнюку, з рота вже не виривалася пара. Ніна розстебнула пальто, Яцек і Тамара зробили те саме. Тільки Хуберт ішов зігнувшись, наче досі мерз.

— Ти впевнена, що ми йдемо у правильному напрямку? — запитала Тамара, коли дорога перетворилась на зарослу кущами стежину. — Мені так здається, що ми все більше заглиблюємося у ліс…

— Якщо хочеш, можеш вести сама, — пирхнула Ніна. — Прошу.

— Не треба одразу їжачитися, я просто запитую.

— Я геть не їжачуся.

— Та ні, їжачишся, — докинув Яцек, який ішов поряд. Хуберт тепер опинився далеко попереду, досі скорчений, із руками в кишенях і підборіддям, втиснутим у комір осіннього пальто.

— Ну добре, я злюся, бо від самого початку це була дурнувата ідея, а до того ж…

— Гей, ідіть-но сюди! — крикнув Хуберт.

Трійця пришвидшила кроки. Світловолосий хлопець зійшов із нерівної стежини й стояв під деревом, щось розглядаючи. Яцек опинився поблизу нього першим, другою була Тамара — хлопець різко втягнув повітря, а дівчина буркнула приблизно: «А най мені…»

— Що там? — нетерпляче допитувалася Ніна, проштовхуючись уперед.

Раніше, ніж хтось відповів, вона побачила під деревом скелет. Він сидів, спершись на стовбур, із черепом, схиленим на плече, а біля ніг валявся заіржавілий автомат. На черепі залишилася купка волосся, посірілі кістки прикривали рештки мундиру.

— Німець, — сказав, нахиляючись, Яцек. — Цікаво, хто його вбив…

— Напевне, партизани, — озвалася Тамара.

— Напевне, — голос за їхніми спинами прозвучав, наче постріл, — хоча дехто говорить, що це були привиди.

Вони різко обернулися, готові чкурнути геть. З‑за кущів вийшов молодий чоловік. На вигляд мав років двадцять чи двадцять п’ять, був одягнений у заляпаний плащ і залатаний светр. Абсолютно звичайний і, здається, не один із НИХ.

— Це ж Тотенвальд, ви, дітлахи, про це не знали? А взагалі, що ви тут, у біса, робите?

— Як добре, що хтось нас нарешті знайшов! — Хуберт відреагував блискавично. — Ми приїхали вчора на шкільну екскурсію і загубилися, наш автобус давно вже поїхав, а ми не знаємо, де опинилися…

— Усю ніч ходимо лісом, — додала Тамара.

— Майже всю, бо трохи поспали в якомусь напівзаваленому курені, — Ніна усвідомила, що як на цілонічну біганину лісом вони виглядають надто добре.

— Ми голодні й замерзли, — Яцек вставив і свої три гроші. — І ноги в нас болять.

— Ви нам покажете, як вийти з лісу? — Хуберт жалісно шморгнув носом.

— Ага, підкину вас до найближчого села. Якщо ви загубилися вчора, то, напевне, міліція вас уже шукає. Ходіть за мною.

— Міліція? — прошепотів Яцек, коли вони пішли за чоловіком.

— Тихо, — буркнула Тамара. — Втечемо, щойно він допровадить нас до якоїсь цивілізації. Не нервуй.

Хоч як дивно, незнайомець довів їх до цілком солідної, як на лісові умови, дороги, на якій стояв заляпаний «москвич».

— Сідайте, — сказав. — Буде трохи затісно, але якось розмістимося. Тут неподалік село Яворники, відвезу вас туди.

— То ми йшли у правильному напрямку? — запитала Ніна, сідаючи поряд із Тамарою і Хубертом.

Яцек зайняв місце спереду.

— Ага, тільки шкода, що не по дорозі.

«Бачите? » — послала вона друзям тріумфальний погляд, а потім зосередилася на водієві, який саме повертав ключ запалення.

— Можете звати мене на ім’я, я Адам, — сказав чоловік. — Вам пощастило, що я саме крутився в лісі. Взагалі-то я вчуся в Ольштині, сюди приїхав на похорон бабці.

— Співчуваємо за бабцю, — Ніна завагалася, а тоді, згадавши Агнешчині поради, ризикнула: — Сартр мав рацію, в житті немає сенсу…

— Га? — закліпав Адам. — Сартр — це якийсь твій приятель?

— Ні. Це такий французький філософ.

— Ах, філософ. Я вивчаю лісництво, — похвалився юнак.

— То розкажи мені про цей ліс, — запропонувала Ніна. — Прошу.

— Ми всі просимо, — підтримав її Хуберт.

Юнак набрав у груди повітря.

— Отже, це найстаріший нерубаний ліс на теренах Польщі. Тут живе понад…

Ніна застережливо глянула на Хуберта, який драматично охнув.

— Це вже говорила нам вчителька під час екскурсії…

— Ми б послухали про привидів, які вбили німців, — швидко додала Ніна.

— Привиди — це вигадки, — Адам стенув плечима. — Уся ця балаканина почалася, коли років десять тому в пущі зник загін гітлерівців. Відтоді німці називали цю місцину Тотенвальд, що означає «ліс померлих». Дехто з наших перейняв цю назву.

— І ніхто з того загону не повернувся? — запитала Тамара.

— Ніхто. Лише коли скінчилася війна, знайшли кілька скелетів: один ви бачили. Кістки інших теж, напевне, десь валяються. Але в цьому немає жодної таємниці; імовірно, партизани заманили німців у засідку, а ті кинулися тікати. Хто не загинув від куль, помер від холоду, бо це було в листопаді. Ліс величезний, у ньому могли зникнути й три такі загони. Привидів для цього не потрібно.

— А село? — поцікавилася Тамара.

— Яке село?

— Під час екскурсії ми зупинялися в господі, не пам’ятаю назву, — гладенько брехав Хуберт. — І там старий чоловік говорив нам, що десь у лісі є покинуте село.

— А, ви про Старі Кути… — Адам скривився. — Це було ще давніше, перед війною. Років двадцять тому. Бабця мені розповідала, що тамтешні мешканці з якоїсь причини повісили невинну дитину й тому на них наклали прокляття. Церква тріснула навпіл, з‑під землі вилізли привиди, а всі люди за одну ніч зникли.

— Привиди, що вийшли з‑під землі, — це ті самі, що повбивали німців? — перепитала Тамара, але водія це не на жарт розізлило.

— Це дурня, дурнуваті бабські забобони. У нас вік науки й прогресу. Ви справді хочете слухати таку дурню? Ви — майбутнє народу, повинні мати більше розуму.

«Майбутнє народу» після цих слів замовкло. Ніна дивилася на дерева, що тікали назад, і думала про те, що дізналася від Адама.

Двадцять років тому, у листопаді, повішено хлопця, костьол тріскається, а мешканці села раптом зникають.

Десять років тому, також пізно восени, у лісі зникає загін німців.

«Я не вірю в збіги, — думала вона. — Принаймні в такі збіги».

Раптом відчула, як Хуберт, який постійно озирався, різко підстрибнув на сидінні.

— Їдуть по нас!

Ніна обернулася: дорогою сунула вантажівка, безумовно військова, безумовно вона належала ЇМ.

— Будь ласка, їдьте швидше! — крикнув Яцек, який також побачив машину й забув, що має звертатися до водія на «ти». — Швидше!

— Газ до упору! — підтримала Тамара, а смертельно бліда Ніна стиснула руки на краю сидіння. Вони були так близько, у них мало вийти!

Та Адам геть не збирався їхати швидше. Насупився і глянув на Яцека.

— Не розумію. Може, це люди, які вас розшукують? Тоді треба зупинитися…

Вантажівка засигналила, а хлопець у паніці крикнув:

— Швидше! Їдьте, най вам Боже!

Адам стиснув губи та сповільнив, а потім і зупинив «москвича».

— Це представники влади, — сказав він суворо. — Коли ви щось наробили, доведеться все пояснити.

І пішов до вантажівки, яка теж сповільнилася.

І забув вийняти ключі.

Яцек блискавично порозумівся поглядом із трійцею на задньому сидінні, пересів у крісло водія і запустив двигун. Ніна у дзеркальце заднього огляду побачила, як Адам розвертається, вибалушивши очі, — вираз його обличчя за інших обставин і справді міг здатися кумедним, — а потім біжить до вантажівки.

— Швидше! — підганяла Яцека, який нахилявся вперед, стискаючи кермо.

Хуберт ворушив губами, наче молився, і навіть Тамара зблідла. «Москвич», підстрибуючи, гнав по вибоїнах, мотор хрипів, грязюка летіла з‑під коліс. Але він не міг дорівнятися до військової вантажівки. Ніна це розуміла. Вона глянула на Хуберта й побачила в його очах, що він також це розуміє.

— Швидше! — кричала Тамара. — Шви… Прокляття, гальмуй!

Попереду був поворот.

Яцек натиснув на гальма, але надто пізно, дерево на узбіччі раптом кинулося їм назустріч і заполонило все переднє скло, колеса мить крутилися в повітрі, коли машина вилетіла з дороги. Ніна ще встигла подумати: «Боже! », — і різко полетіла вперед, вуха наповнив звук битого скла і скреготіння гнутого металу. Здавалося, що сила удару вмить перетворила її нутрощі на спресовану кашу, а світ став дибки.

«Я не можу дихати», — подумала вона в паніці, зі щокою, притиснутою до холодного скла, яке дивом залишилося цілим. Із вантажівки вистрибували люди в мундирах, тягнучи на ременях собак. Мабуть, вона на мить знепритомніла, а коли отямилася, побачила, що на дорозі стоїть Тамара в подертому закривавленому пальті й з рукою, вигнутою під неприродним кутом. Дівчина мала такий вигляд, наче не розуміла, чи бігти, чи, може, битися із солдатами.

— Тікай, — безголосо прошепотіла Ніна. — Не будь ідіоткою.

Інстинкт самозбереження, схоже, підказав Тамарі правильний вибір, бо вона розвернулася і, шкутильгаючи, пройшла кілька кроків. Але не мала й шансу, зрозуміло, що не мала. Була надто повільною, а солдати спустили з прив’язі собак, які помчали до Тамари, наче бурі кулі.

Ніна прикрила очі.

«Я хочу померти», — подумала вона, і цього разу серйозно.

¹⁰ Опалесценція — розсіяння світла каламутними розчинами з утворенням його різних відтінків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

в якому Ніна запитує про поручника Лиса,
а потім оглядає трупи

— Ніно, ти жива? Прокидайся!

Хвиля тиші, а потім знову:

— Гей, Ніно?

Голос долітав до неї приглушено, здавався абсолютно неживим, як щось, почуте уві сні. Дівчині ввижалося, ніби вона погойдується на водах темного теплого озера, в яких вона почувалася пречудово — треба було тільки лежати, залишатися непорушною, наче колода, бо поряд таївся біль, готовий накинутися, щойно вона ворухнеться. Дівчина звідкись знала про це, хоча й не намагалася рухатися. «Я можу залишитися так назавжди», — подумала вона ліниво, колисаючись на межі сну.

— Ніно? Боже, та відгукнися хоча б…

Цього разу голос був настирливішим і здався їй важливим, тож вона ризикнула розплющити очі. Світло осліпило, картинка перед очима розмивалася в пульсуючому сяйві, але за мить воно потемніло до звичайного сяяння лампи під стелею, а тіні склалися в обличчя занепокоєної Тамари.

— Прошу, скажи мені щось.

Ніна дуже хотіла це зробити, але слова тікали, наче перелякані кролі, і, перш ніж вона зуміла впіймати котресь із них, знову занурилася в темряву.

Коли випірнула з неї вдруге, у приміщенні панував приємний напівморок, а Тамара сиділа на ліжку, читаючи «Ніч у бібліотеці», — книжку тримала в лівій руці, бо права висіла на черезплічнику[11]. Ніна ворухнула губами. Вони були склеєні, а горло — пересохле. Їй хотілося пити, і це була перша конкретна думка, яку зумів сформулювати її розум.

— Гей, — сказала вона — або принаймні намагалася сказати, бо насправді з її вуст зірвалося лише хрипіння. Але воно подіяло, бо Тамара підвела голову з‑над книжки.

— Ти прокинулася! Хочеш попити?

Ніна намагалася кивнути — спочатку щось паскудно клюнуло її на рівні сонячного сплетення, але гострий біль одразу перетворився на слабку пульсацію, яку можна було витримати. Заохочена цим успіхом, дівчина ворухнула пальцями ніг і рук. Здавалося, що все діє, хоча вона й почувалася так, наче по ній проїхалася вантажівка.

Думка про вантажівку призвела до того, що Ніна надто різко всілася і застогнала. Цього разу біль був значно гіршим, і довелося перечекати хвилинку, перш ніж вона зуміла дихнути.

— Спокійно, — Тамара приставила їй до губ кухоль із холодною водою.

Ніна ковтнула.

— Що з хлопцями? — запитала вона. Коли вже зволожила горло, виявилося, що говорити вона може абсолютно нормально.

— Хуберт прокинувся десь годину тому, вигляд мав приблизно такий, як і ти. Говорять, що з ним, імовірно, усе буде добре, тільки повинен лежати — на той випадок, якщо в нього струс мозку. Ти також мусиш залишитися в ліжку. Голова болить?

— У мене все болить.

— Тобі недобре?

Ніна замислилася.

— Ні.

— То, мабуть, усе нормально, — втішилася Тамара.

Ніна роззирнулася приміщенням, яке виявилося невеличкою лікарняною палатою із трьома ліжками. Одне з них було закрите білою ширмою — за заслоною було видно темну фігуру, яка нерухомо лежала на ліжку. Ніна здригнулася.

— Яцек?.. — прошепотіла.

— Ні, що ти. Хлопці в окремій палаті. Це Каська, та дівчина, яка тікала пішки. Кажуть, їй поганенько.

— А Яцек?

— Отримав більше за нас, бо сидів попереду, — Тамара насупилася. — Досі лежить непритомний, але ВОНИ, — Ніна виразно почула великі літери, — говорять, що скоро має з цього стану вийти.

— Хтось мусить повідомити його матері…

— Не думаю, аби ВОНИ про це пам’ятали.

— А що з тобою?

— Зламана в двох місцях рука й тріщина на ребрі, — похвалилася Тамара. — Але все одно, отямилася я першою. Я крута, га?

Ніна й собі насупилася. Чогось не вистачало до цілісної картинки.

— Я бачила, як на тебе напав собака. Думала… Боже, я була переконана, що він тебе загризе.

— Я також, — зізналася Тамара. — І навіть трохи перелякалася, — додала, наче це було якесь досягнення. — Але пес тільки перекинув мене на землю, став мені на спину й загавкав.

— Не заподіяв тобі жодної кривди?

— Ні, якщо не зважати на переляк. Ти щось із усього цього розумієш?

Ніна поволі похитала головою: у ній досі шуміло, наче хтось добряче гепнув по черепу. Дівчина ще раз роззирнулася. Одягнена була у свою нічну сорочку, з‑під ліжка визирала знайома валізка. Хтось приніс сюди її речі, перевдягнув її і, здається, навіть помив мачулкою, бо вже не було того мерзотного відчуття, наче вся вона липка від бруду. Потягнула за пасмо волосся і потерла його в пальцях — воно було пухнастим, не жирним.

— Ми в Інституті, еге ж? — упевнилася Ніна, хоча могла й не питати. — Нас схопили?

Тамара двічі кивнула.

— І що з нами тепер зроблять?

— Не знаю. Поки що я бачила тільки лікаря, якого звуть Ведмідь, і ще Ласку — вона досить мила. Це санітарка. Вони весь час повторювали одне: ми повинні відпочити й не маємо ні про що хвилюватися.

Не хвилюватися, так? Ніна вважала б це похмурим жартом, якби в неї залишилася хоча б крихта почуття гумору.

Тамара відкашлялася.

— Я оце почитала твою книжку, сподіваюся, що ти не маєш нічого проти, — дівчина махнула в подруги перед очима детективом. — Усередині був лист…

— Лист? — Ніна відчула, як умить нап’ялися всі м’язи.

— Ага, лист. Я його прочитала. Якось це само вийшло, вибач. Але я не думала, що ти хочеш щось від мене приховати.

— І де він?

— Тут, — Тамара потягнулася до книжки, взяла складений папірець.

Ніна розгорнула й прочитала:

Яцек і Тамара в безпеці, не треба щодо них хвилюватися. Хуберт сам упорається. Але ти повинна мені довіряти. Якщо зважишся, запам’ятай: у замку з піску мешкає стара червона жаба, носить капелюх із пером і любить грати на гітарі. А якщо вам спаде на думку ще раз вибратися в село, то огорожу із заходу досі не відремонтовано.

P. S. Стережіться туману. Коли він з’являється, знайдіть укриття і сидіть тихо, тоді ні з ким нічого не станеться.

— Там було ще оце, — Тамара віддала фото. — Це написав Лис, правильно?

— Так, — лист не було підписано, але Ніна не мала сумнівів, хто є автором. — Здається, це він допоміг нам утекти.

— Допоміг? — насупилася Тамара. — Не розумію.

— Прослідкував, аби ми змогли дістатися до машини, і наказав вартовому біля воріт не ставити запитань. А також застеріг Яцека, що туман небезпечний.

— Він хотів нам допомогти?

Ніна стенула плечима.

— Я так не думаю. Якби це було так, він одразу сказав би нам, як із цього лісу виїхати. — Вона похитала головою. — Ні, здається, він дав нам утекти саме тому, що наперед знав, що ми не виїдемо з лісу. Може, це був… якийсь тест чи щось подібне.

— Тест на що?

— А я знаю? На сміливість? Винахідливість?

— Може, чувак просто на нашому боці?

— Авжеж, може, він миленький, переводить стареньких через дорогу й дуже любить малих пухнастих кроликів, — буркнула Ніна.

Тамара зітхнула.

— Добре, але це може означати, що Яцек від самого початку на нас доносив. Думаєш, це він розколовся на допитах і всіх видав?

Ніна неохоче погодилася:

— Мені так здається.

— От свиня, — буркнула Тамара. — Я такого від нього не очікувала.

— Коли він прокинеться, може, усе якось пояснить. Зрештою, до лісу він, здається, хотів поїхати не менше від нас.

Тамара пирхнула, але не сказала більше нічого, тільки за мить запитала:

— І що тепер? Ти маєш намір довіритися Лисові?

Ніна замислилася. Вона відчайдушно потребувала допомоги когось дорослого. У Маркотах була пані Стефанія, а тут, здавалося, усі вороги. Тому вона дуже хотіла повірити, що Лисові можна хоча б трохи довіряти. Адже він підсунув їй правильні відповіді для тесту (якщо це насправді були правильні відповіді) і попередив Яцека, щоби той остерігався туману. Навіть якщо оберігав їх через якусь егоїстичну мету — Ніна не була настільки наївною, аби повірити в його альтруїзм, — вони все одно цим скористалися.

Проте, довіряючи цій людині, вони могли потрапити в іще більшу халепу.

— Не знаю, — сказала дівчина нарешті. — Я повинна про це подумати. Слухай, ані тобі, ані Яцекові ніхто ж не показував жодних картинок, правильно?

— Ні. Уже кілька днів нас навіть не викликали на допити.

— Це збігається з тим, що пише Лис. Може, ВОНИ зорієнтувалися, що ви не маєте сили, дали вам спокій і тепер концентруються лише на мені й Хубертові.

— Із чим він мав упоратися?

— Може, тому, що контролює свою магію, а я — ні?

Тамара зітхнула, зручніше сідаючи на ліжку.

— Добре, то зараз скажи мені, у чому річ із тим туманом.

* * *

Удень, несучи на таці дві тарілки томатного супу, з’явилася пухкенька санітарка із симпатично задертим носиком і сміхотливими блакитними очима.

— Можеш називати мене Ласкою, — сказала, ставлячи тарілку на столик біля ліжка Ніни. — Ти добре почуваєшся? Голова не болить?

— Трохи.

— Нудота?

— Ні.

— Нормально, тоді можеш з’їсти обід. Потім я тебе огляну і подивлюся, чи немає температури.

Ніна підозріло глянула на суп і з хвилинку помішувала його ложкою, набираючи й знову виливаючи в тарілку. Нарешті скуштувала — суп був смачний, а шлунок, стиснутий від переляку, розслаблявся з кожним новим ковтком. Було приємно з’їсти нарешті щось із тарілки, а не з військового казанка. Наче вдома. Ніна відчула сльози на очах.

— Що з нами буде? — запитала тихо, коли суп уже зник із тарілки.

— Не знаю, дитинко, — Ласка зітхнула. — Це не від мене залежить. Поки що відпочивайте й набирайтеся сил.

— Нас катуватимуть? Зачинять у в’язниці?

— Катування? В’язниця? — шокована жінка дивилася на неї великими очима. — Як тобі така дурість спала на думку?

Або Ласка була геніальною акторкою, або ж не знала, що відбувається в Інституті, або ж і справді ніхто не збирався рвати малолітнім в’язням нігті чи бити їх током. Добре, Ніна — нехай поки з обережністю — була схильна повірити, що це правда.

Певний час вона мовчала. Тамара, яка також закінчила обід, продовжила читати «Ніч у бібліотеці». Ласка крутилася в палаті, а потім зайшла за ширму, де лежала поранена дівчина. Ніна відвела погляд і підтягнула коліна під підборіддя. За хвилину санітарка підійшла до неї з термометром.

— Поміряємо тобі температуру, добре?

Дівчина сунула термометр під пахву. Він був холодний, дівчина аж здригнулася.

— Хочеш що‑небудь смачненьке? — запитала Ласка. — Твоїй подрузі, — вона кивнула на Тамару, — я приносила тістечко із кремом, може, і ти таке хочеш?

«Я хочу знову опинитися вдома», — подумала Ніна, але натомість запитала:

— Що тут узагалі відбувається? Ви ж знаєте, правда? Чому нас сюди привезли і що хочуть із нами зробити? Хто ви взагалі такі?

Ласка похитала головою.

— Я не можу цього сказати, на жаль. Такі правила. Можу лише запевнити: якщо ти не намагатимешся більше вийти назовні, то з тобою тут не станеться нічого поганого.

— Хіба що отримаю червону картку.

Жінка, схоже, хотіла заперечити, але все ж кивнула.

— Хіба що отримаєш червону картку. Але таке буває рідко, тож можна не зважати.

— Що означає та червона картка?

— Я не можу сказати. Це…

— Таємниця, я зрозуміла.

Ласка легенько посміхнулася і відгорнула волосся з Ніниного чола.

— Ти розумна дівчинка. Але та втеча була недоречною. Не робіть так більше, прошу вас.

— Ми тільки хотіли повернутися додому… — хлипнула Ніна, а санітарка обережно обійняла її і погладила по спині.

— Знаю, дитинко, знаю. Вас скоро випустять, от побачиш.

Коли Ласка вийшла, Ніна перехопила погляд подруги.

— Ти розклеюєшся, — осудливо промовила Тамара.

— І що? — шморгнула Ніна.

— Ми повинні думати й діяти.

— Ох, та досить тобі, — Ніна відвернулася до стіни й прикрилася ковдрою, хоча подруга, звісно, мала рацію.

* * *

Мабуть, вона на якийсь час задрімала, бо, коли прокинулася, за вікнами вже висіла дощова темрява, а на сусідньому ліжку сопіла, прикривши носа книжкою, Тамара. Ніна обережно підвелася — їй треба було сходити в туалет, і вона мала намір зробити це самостійно. Бо, попри те, як її сприймала Ласка, вона не була малою дитиною.

Дівчина знайшла потрібне приміщення і вирішила проблеми, намагаючись контролювати найменший рух, оскільки будь‑якої миті її тіло могло відгукнутися різким болем. Скінчивши, вона підняла нічну сорочку й оглянула у дзеркалі ноги, живіт і грудну клітину. На перший погляд, справи здавалися кепськими: тіло було в синцях, місцями кольору брудної зелені, а місцями — фіолетовими, майже чорними. Ніна поспішно опустила сорочку, помила руки й почовгала в палату. По дорозі їй вдалося знайти кімнату, де лежали хлопці. Хуберт, який спав, мав вигляд цілком непоганий, проте, побачивши непритомного Яцека — під крапельницею, з перев’язаною головою, — Ніна відчула, як стискається серце. Вона подумала про його матір, яка десь там, у Ґданську, помирала зараз від занепокоєння, не знаючи, що з її дитиною. Може, якось вдасться передати їй звістку? Але навіть коли так — що далі? Яцекова мама не зможе сюди приїхати, ВОНИ точно цього не дозволять.

Ніна обережно, навшпиньках, відступила. Тамара й далі спала, а в палаті панувала тиша, яку порушував лише шерхіт дощу, що стукотів у шибку. Ніна спробувала витягнути детектив з‑під щоки подруги, але та щось пробурмотіла крізь сон і обійняла книжку рукою. Ніна відступила й зосередила увагу на фігурі, яка лежала за ширмою: такій тихій і непорушній, що здавалася майже… мертвою? Ніна підійшла ближче (серце мало не вискакувало з грудей) і якийсь час прислухалася — нарешті вона почула звук дихання, легкого, наче порух літнього вітерцю.

Вона різко підстрибнула, коли за її спиною відчинилися двері.

— Ти не повинна вставати, — лагідно сказала Ласка. — Повертайся до ліжка.

— Що буде з цією дівчиною? — Ніна проігнорувала прохання.

Санітарка помовчала.

— Вона в дуже важкому стані, — промовила за мить.

— То вона помре?

Ласка кивнула.

— Доктор Ведмідь стверджує, що вона, найімовірніше, не переживе сьогоднішньої ночі. Це велике нещастя, Ніно, але…

— А що потім?

— Потім? Не розумію.

— Коли вона помре. Що ви зробите з її тілом?

— Покладемо її у морзі, в підвалі, а пізніше повернемо рідним.

— Вигадавши при цьому відповідну історію, чому їхня дочка померла, так?

Ласка стиснула губи, уже трохи роздратовано.

— Ніно, справді. Це не…

— …залежить від вас, я знаю, — вона не повинна говорити таким тоном, до того ж із єдиною людиною, яка була до неї милою.

Дівчина зітхнула, намагаючись опанувати страх і розчарування.

— Вибачте. Я знаю, що це не ваша вина.

Санітарка зітхнула.

— Якщо ти вже встала й не хочеш знову лягати, ходімо. Порозмовляємо, нікому не заважаючи.

* * *

Ласка привела Ніну в крихітну затишну комірчину з маленьким столиком, двома старими стільцями й гасницею, на якій у чайнику кипіла вода. Також тут стояли засклена шафка для ліків і ще одна, менша, в якій за склом висіли найрізноманітніші за розміром ключі.

— Вип’єш чаю? — запитала санітарка.

— Так, охоче.

— З молоком і цукром?

Ніна кивнула й уже за хвилину сиділа з кухлем у руці, над яким здіймалася пара. Чай був солодкий, із великою кількістю молока — такий, як треба. Дівчина напилася, відставила кухоль на столик. Чи може Ласка виявитися союзником? А чому б ні, вона ж була милою і — що важливіше — не намагалася, здається, ошукати. Однак санітарка й сама визнавала, що мало що може, її влада не поширювалася далі палати із хворими. Щодо Лиса — інша річ: він, схоже, мав різні… можливості.

Ніна випила ще чаю, а потім кахикнула.

— Я хочу вас про дещо запитати…

— Так? — Ласка заохочувально посміхнулася.

— Ви знаєте поручника Лиса?

— Авжеж, — Ніна заприсяглася б, що жінка трохи зарум’янилася і затріпотіла віями. — Симпатичний чоловік.

Дівчина розсудливо вирішила не занурюватися в дискусію щодо цього питання.

— А чому ти про нього питаєш? — санітарка поставила на столик коробку з масляними тістечками.

— Це дивно, але він схожий на дядька Альберта, кузена мого діда. Я вуйка ніколи не бачила, знаю його лише з фото, бо з тією частиною родини ми втратили контакт іще до війни. Тому я оце й думала…

— Чи не може він виявитися твоїм родичем?

— Далеким родичем, — про всяк випадок уточнила Ніна. — Але мій тато зрадів би, якби виявилося, що хтось із боку дядька пережив війну. Не знаєте, як звуть поручника Лиса по‑справжньому? Хоча це ж, напевне, таємниця, так?

Ласка відкусила від тістечка.

— Ми тут не знаємо справжніх прізвищ одне одного, тож навіть якби я хотіла відповісти тобі, то не змогла б. Такі правила. А поручник, з того, що я знаю, не має родини, виховувався в сирітських будинках, а одразу після війни вступив до СПМ[12]. Він дуже лояльний, відданий справі комуніст.

«Авжеж, — подумала Ніна. — Як інакше? » Що їй давала ця інформація? Було очевидно, що Лис ріс у сирітських будинках — адже він втратив усю родину. Цікаво, чи опікуни знали його історію? Знали, що його брат убив батьків сокирою? Навіть якщо й ні, то життя поручника не було легким. Але Ніна якось не могла викликати в собі співчуття.

Вона зрозуміла раптом, що Лис мав фальшиве не лише прізвище: Даніель — це ж єврейське ім’я, і малоймовірно, щоби жінка з малого села назвала так свого сина. Тепер це вже не мало великого значення, але ще нещодавно християни отримували тільки порядні християнські імена, такі як Ян, Юзеф, Шимон або Антоній. Чому Лис вирішив змінити своє? І чому саме на єврейське, якщо євреї у цій новій, кращій Польщі не почувалися надто добре[13]?

Усі ці питання ані на крок не наближали Ніну до розв’язання найважливішої проблеми — чи можна довіряти поручнику. Але вона не мала часу міркувати над цим довше, бо тільки-но встигла допити чай, як до комірчини увійшли двоє молодих солдатів.

— Ми повинні взяти на допит коди 77WR і 18MAR, — заявив вищий з них.

* * *

Ніна, власне, мала сподіватися на подібне, бо отримала ж від Лиса чергову підказку. Але з якоїсь причини здавалося, що їй нічого не загрожуватиме, доки залишатиметься у шпиталі. Дівчина вже призвичаїлася до цієї думки, уже встигла повірити: принаймні на кілька днів вона в безпеці.

Тепер кинула на Ласку розпачливий погляд.

— Я не можу йти на допит, я хвора!

Санітарка заспокійливо посміхнулася.

— Мені здається, ти маєш геть непоганий вигляд. Мабуть, зможеш пройти кільканадцять кроків, а потім повернутися.

— Я погано почуваюся.

Ласка обійняла Ніну, намагаючись не придавити її вкриті синцями плечі.

— Я знаю, що ти боїшся. Але що швидше ти це пройдеш, то раніше повернешся додому, а ти ж цього хочеш, правильно?

«Ви не розумієте, — подумала Ніна. — Я справді можу отримати червону картку, інакше Лис би мені не допомагав».

— Збирайся, дівчино, — сказав один із солдатів. — А той інший — де він?

— 18MAR нікуди не піде, — у голосі Ласки зазвучала рішучість. — У хлопця струс мозку, він має лежати в ліжку.

«Щасливчик», — зітхнула Ніна подумки, а тоді заявила:

— Піду з вами, але спершу маю перевдягтися.

Один із молодих солдатів кивнув, а потім зробив рух, наче хотів піти за дівчиною.

— Сама, — промовила вона з натиском, а хлопець не став протестувати. Може, навіть вони мали почуття сором’язливості.

У палаті Ніна зняла нічну сорочку й одягнулася: це було непросто, раз у раз вона стогнала від болю. Потім, не поспішаючи, витягнула з‑під подушки лист від Лиса.

«Замок із піску, стара червона жаба, капелюх з пером і гітара, — повторювала вона подумки, йдучи із солдатами. — Зумію».

Вони привели її до тієї самої кімнати, де вона побувала востаннє, — там її чекала сивоволоса жінка. Ніна всілася у крісло й дозволила надягти на голову металевий чепець. Коли лікарка-не-лікарка щось робила біля обладнання, яке досліджувало мозкові хвилі, дівчина спробувала вгадати її прізвище. Яка тварина мала біле хутро? Або пір’я? Але не могла надумати нікого, крім ірбіса та полярного ведмедя, і сумнівалася, щоб цю жінку так назвали.

— Ти ж пам’ятаєш правила, правда? — запитала сивоволоса. — Я показую тобі дві картинки, а ти швидко обираєш одну.

— Я пам’ятаю.

— Чудово, тоді — починаємо.

Нічний Метелик, подумала Ніна. Вона — Метелик. Більшість цих комах, правда, були радше сірими, аніж білими, але щось у цій жінці нагадувало саме нічного метелика: може, м’якість рухів, може, щось в очах, що змушувало непокоїтися і викликало думку про темряву.

На екрані з’явилися дві картинки, і тест розпочався.

Цього разу було важче, бо світлини незрозумілим чином викликали неспокій. Ніби зображували звичайні речі, тварин чи пейзажі, але на їхньому тлі було приховано щось страшне, що Ніна не могла ідентифікувати, бо Метелик (якщо вже вона була Метеликом) постійно її підганяла.

— Швидше, ти мала не замислюватися.

— Старий!

— Який інструмент?

— Гітара!

«Добре, — подумки промовила Ніна до Лиса. — Я тобі довіряю. Сподіваюся, ти мене не обманюєш».

Коли встала з крісла, в очах Метелика була задума і наче якась недовіра.

— Це все? — запитала дівчина.

— Якщо ти про тест, то так, — відповіла жінка з легкою посмішкою. — А тепер поговорімо про твою втечу.

— Ох… — Ніна нервово сковтнула слину. — Що з нами буде?

— Оце питання, еге ж? — жінка зволікала з відповіддю, але нарешті зітхнула й трохи скривилася. — Що ж, щодо вас не буде вжито жодних заходів, якщо ти цього боїшся. Залишитеся в шпиталі, доки не відновите сили, а потім повернетеся працювати з тими самими правами й обов’язками, які має тут кожна дитина. Мій начальник вирішив, що той нещасний випадок стане для вас достатньою наукою.

— Дякую! — Ніна полегшено зітхнула й поклала долоню на ручку, але її затримав голос Метелика.

— Не так швидко. Зі зрозумілих причин ми не можемо ризикувати тим, що така ситуація повториться, ти ж це розумієш, правильно? А один із вас, код 23GD…

— Його звуть Яцек.

— …залишиться в шпиталі довше, тому ми можемо вважати його, наприклад, заручником. Якщо хтось знову спробує втекти, двадцять третій розплатиться. Ти зрозуміла?

— Так.

— Чудово, тоді можеш іти.

* * *

Коли вона повернулася до палати, Тамара вже не спала. Ширму було відсунуто, а ліжко за нею — порожнє і заслане.

— Що трапилося? — прошепотіла Ніна, хоча все чудово зрозуміла.

— Каська померла. Її забрали десь хвилин десять тому.

Ніна сіла, придавлена смутком і відчуттям безпорадності. Цю дівчину вона не знала, ніколи навіть не розмовляла з нею, але це не мало значення: Кася була однією з них, в’язнем, і так само як Ніна, хотіла повернутися додому.

— Що тепер? — сумно запитала Тамара.

— Вони сказали, що коли хтось із нас знову спробує втекти, Яцек за це розплатиться.

— У якому сенсі?

— І гадки не маю. Припинять давати йому знеболювальне, аби він страждав? Узагалі припинять його лікувати? Я зовсім не маю наміру це дізнаватися.

— Відмовимося від утечі?

— Принаймні поки що, а там подивимося, — Ніна підійшла до вікна. Дощ ущух, і з лісу виповз туман, сріблястий у світлі ліхтарів. Раптом у темряві пролунав постріл, значно гучніший тут, у будинку. Один, а потім другий. Дівчина двічі здригнулася.

Розвернулася до подруги: та з цікавістю спостерігала за нею.

— Я можу тебе дещо запитати?

— Авжеж, — Тамара зручно простяглася на ліжку. — Але я попереджую, що мого еротичного життя практично не існує. Я тільки раз цілувалася з двоюрідним братом, та й то було несерйозно.

— Я не про це, — Ніна трохи зарум’янилася.

Тамара зітхнула.

— Знаю, це був поганий дотеп. Питай.

— Ти… ти колись бачила зблизька мертву людину? Так, щоби бачити все у подробицях? Маю на увазі когось убитого, не того, хто помер через природні причини.

— Раз, під час війни, — зізналася Тамара. — Я йшла з батьком, не пам’ятаю вже, куди саме, і мені захотілося пісяти. Тож я увійшла у кущі, а він там лежав. У мундирі й з діркою в животі. І на ньому було повно мух: вони відлетіли, ледь я підійшла, на мене — така гидка чорна хмара, іще й смерділо через спеку, і… Ну, я тоді сильно перелякалася, навіть намочила труси. Мені й досі іноді сниться той солдат.

— Ти боялася б, якби знову його побачила?

— Ніно, що ти крутиш?

Дівчина трохи почервоніла.

— Я не кручу. Чи то — трохи, але, розумієш, у хорошому значенні. Я мушу впевнитися.

— У чому?

— Чому насправді загинула Кася.

* * *

Ніна лежала в темряві, рахуючи хвилини. Уже, мабуть, минула одинадцята, хоча без годинника дівчина не могла бути впевненою. У будь‑якому разі лікар Ведмідь уже зробив вечірній обхід (оглянув Ніну й Тамару, пробурмотів кілька банальностей і пішов), а вони з’їли вечерю, принесену Ласкою. Стихли голоси знизу, з великої зали, де спали здорові в’язні, і весь Інститут занурився у сон.

Майже весь.

Тамара звелася на лікті.

— Ходімо? — прошепотіла.

— Так.

При скупому світлі Яцекового ліхтарика вони вдягли взуття і светри. Цієї миті Ніна благословляла матір хлопця, яка, пакуючи синову валізку, подумала не лише про теплі штани чи шарфик, а ще й про такі корисні дрібниці. Потім вони навшпиньках пішли до Ласчиної комірчини. Двері були прочинені, посередині на розкладному польовому ліжку, загорнувшись у ковдру, спала санітарка. Ніна пригадала її слова: «Коли вам щось знадобиться, можете будь‑якої миті мене підняти».

— Добре, — прошепотіла Тамара. — Ти лишаєшся на варті, а я йду по ключ.

— Зможеш із однією рукою?

— Авжеж, не нервуй.

— Якщо Ласка прокинеться, скажеш, що в тебе болить живіт і що ти прийшла по краплі або по щось подібне, — додала Ніна.

Чекала в коридорі, дивлячись на світло ліхтарика, що рухалося в комірчині, і нервово підстрибувала від будь‑якого шелесту. Викрадення ключів було б ідеальним завданням для спритного Яцека, але коли хлопець лежить непритомний, доводиться вірити, що вистачить і холоднокровності Тамари.

І вистачило, бо за мить дівчина випірнула з темряви, притримуючи кишеню кофти: вона була напхана й надихаюче побрязкувала.

— Не знала, який саме треба брати, тож узяла всі, — по-змовницьки прошепотіла дівчина. — Будемо обирати. Куди тепер?

— До підвалів.

Вони знайшли сходи і, присвічуючи ліхтариком, спустилися на два поверхи вниз. Попереду відкривався запилений коридор, де ліворуч бігли обсмолені труби товщиною з ногу дорослого чоловіка, а праворуч тягнулася шеренга замкнених приміщень. Зі стелі звисали голі лампочки, але ні Ніна, ні Тамара не мали наміру ризикувати й умикати світло.

— Ми ніколи не знайдемо ті, що нам потрібні, — простогнала Тамара, побачивши шеренгу дверей.

— Знайдемо, спокійно… Стривай!

— Що трапилося?

— Там хтось є, на тому кінці коридору.

— Серйозно?

— Я бачила світло ліхтарика. Вшиваємося.

Поблизу не було жодної криївки, тож їм довелося відступити назад на перший поверх, занурений у темряву, а потім сховатися за рогом, у коридорі, що вів до великої зали. Тепер вони були так близько до місця, де спали ще недавно, що легко могли почути за стінкою характерний стукіт чобіт Видри.

Минула виснажливо довга хвилина, перш ніж двері до підвалу нарешті відчинилися. З них вийшов молодий солдат. Ніна першої миті його не впізнала, бо ці хлопці в мундирах для неї були однакові. Тільки через хвилину вона усвідомила, що це той самий прищавий підліток, з яким вона їхала вантажівкою. В одній руці він тримав ліхтар, у другій — французький ключ[14]. Пішов у підвал, аби щось відремонтувати? Якщо так, то чому не увімкнув світло?

Утім, вона не мала часу над цим замислюватися, бо, ледве солдат зник зі сходів, Тамара потягнула її назад у підвал.

— Які? — запитала нетерпляче, коли вони знову стали перед рядом дверей.

— Момент.

Ніна при світлі ліхтарика оглядала замки. Деякі були заіржавілими, і їх вона одразу відкинула; інші, здавалося, принаймні час від часу відчиняли. Дівчина обрала той, де у шпарині було помітно свіжі подряпини. — Оцей. Мабуть.

Тамара сунула руку в кишеню, що тихо брязнула, і за кілька нервових хвилин двері з тихим скрипом відчинилися. Ніна завагалася.

— Ти досі хочеш це зробити?

— Піти до моргу опівночі? Ага. Ну, знаєш, мені зараз просто необхідний адреналін.

— Якщо нас упіймають, отримаєш його аж по вуха, — пробурмотіла Ніна. — Крім того, — додала розсудливо, — може, ми відчинили комірчину для картоплі чи щось подібне.

Якусь мить дівчина дійсно сподівалася, що за дверима вони знайдуть комору, пральню чи щось інше, але звичайне. Однак шанс на це був невеличкий, бо ключі від господарчих приміщень не висіли б у кімнатці санітарки. Це мав бути морг — і це виявився морг, хоча така назва не зовсім пасувала до цього місця: дівчата увійшли до підвалу з низькою стелею, доволі вузького; єдине, що нагадувало про зберігання трупів, — це лютий вологий холод. Ніна різко затремтіла. Світло ліхтарика вихопило з темряви металевий стіл, а на ньому — тіло, лише одне, прикрите білим простирадлом.

Вона нервово сковтнула слину. «Не хочу», — подумала у відчаї, але було вже пізно відступати.

— На раз‑два-три? — запитала.

Тамара кивнула.

Вони порахували й підняли простирадло на «три», одночасно. Ніна глянула на Касине обличчя, бліде, наче гіпсова маска, із посинілими губами. Дівчина здавалася на диво спокійною. «Може, тому — сказала собі Ніна, — що перед смертю в неї вкачали чимало знеболювального». Але її шия… На шкірі був великий, на кільканадцять сантиметрів, шов — Каська здавалася ганчірковою лялькою, якій потрібно знову пришити одірвану голову. Рівний прямий розріз, глибока рана. Ніна уявила кількість крові, яка витекла з дівчини, і їй стало погано, світ раптом почав відпливати, ноги підігнулися.

— Ніно? — голос подруги долинав здаля, наче хтось кричав у глибокому лісі. — Що з тобою? Ні-і-іно-о-о? От зараза…

Наступне, що вона пам’ятала, був холод стіни за спиною і Тамара, яка давала їй інструкції.

— Сунь голову поміж колін. Нижче. Прокляття, ти тут все заллєш… Чекай, у мене є хусточка. Притримай.

— Що сталося? — слабким голосом запитала Ніна.

— Ти зомліла й гепнулась головою об стіл, лоб у тебе геть розбитий. Треба сказати Ласці.

— Не можемо.

— Давай без дурні. Зможеш підвестися?

— Не знаю…

Зуміла, хоча ноги досі були м’якими, наче з тіста. Підтримуючи її, Тамара вийшла в коридор. Посадила Ніну під стіною, зачинила двері, а потім поволокла приятельку сходами на другий поверх, до палати.

— Зробімо так, — сказала Ніна, коли вже сиділа на ліжку, притискаючи просякнуту кров’ю хусточку до лоба. У голові досі паморочилося, але дівчина вже могла більш‑менш тверезо мислити. — Скажемо Ласці, що я встала, бо хотіла чогось напитися, перечепилася в темряві через валізку, що стирчала з‑під ліжка, й ударилася головою в нічний столик, добре? Треба лише зняти взуття і светри. І віднести ключі, і сховати ліхтарик…

— Ага. Дай мені хвилинку. Не ворушися, бо скрізь капає кров!

Коли Тамара вийшла, Ніна нахилилася ще й вимазала кров’ю край столика. Чи залишилися сліди в підвалі? А на сходах? Їй здалося, що ні, більшість крові всоталася в нічну сорочку. А навіть якщо й ні, то що ж, тепер уже нічого не можна було зробити.

* * *

Ласка дала Ніні знеболювальне, а потім зашила лоба. «Напевне, залишиться шрам, — похмуро думала дівчина, коли санітарка знову вклала її у перестелене ліжко. — Яка ж має бути невдача, щоби вийти цілою з автомобільної аварії й одразу після цього розвалити собі голову об краєчок столу? І що з мене за детектив, який зомліває, побачивши труп? Із Шерлоком Голмсом таке точно ніколи не траплялося».

Вона подумала про Лідку, яка через неї в Маркотах отримала дуже схожий шрам. Була в цьому свого роду справедливість.

— Ти спиш? — запитала із сусіднього ліжка Тамара.

— Ні.

— Ти щось дізналася у тому підвалі?

— Так.

— І що?

— Кася померла не тому, що на неї напали собаки. Ти мала рацію: вони видресирувані так, щоб валити жертву й пильнувати, але не заподіювати їй шкоду. Та рана… ти сама бачила, там не було слідів зубів, тільки рівний розріз, наче хтось скористався ножем. Або довгими гострими щипцями.

— Як у тих потвор у лісі? У тих, що з’являються разом із туманом?

— Еге.

— І що тепер?

— Засвіти ліхтарик, — сказала Ніна, сідаючи на ліжку. — Обережно. І ходи сюди.

Дівчина вийняла з‑під подушки фотографію, яку отримала разом із запискою від Лиса, і пильно до неї придивилася.

— Ти знайшла щось цікаве? — нетерпляче допитувалася Тамара.

— Не знаю… — Ніна завагалася. — Сама подивися. Що бачиш?

— Ну, звичайна родина: батько, мати, двійко дітей… Що в цьому дивного?

Дівчина поволі похитала головою. Це фото відрізнялося від інших, на яких були господарчі роботи чи дитячі ігри. На цьому знімку члени родини не робили нічого, просто стояли в саду: жінка поряд із чоловіком, двоє хлопчаків трохи далі. Й усі, здавалося, вдивлялися в одну точку поза кадром. Їхні обличчя мали дивний вираз: щось середнє між здивуванням і переляком.

— На що вони дивляться? — звела брови Тамара.

— Не знаю, але я впевнена, що там щось було. Або хтось.

Ніна встромила фото назад під подушку. Лис виказав кмітливість, коли з усіх знімків обрав саме той, який просто повинен був розбудити в глядачеві цікавість — адже саме ця риса була найбільшою слабкістю будь‑якого справжнього детектива.

— Я вважаю, що нам треба туди повернутися, — сказала Ніна.

— У село? Навіщо?

— Бо Лис хоче, щоб ми розв’язали загадку. Може, це ціна за те, аби він нам допоміг.

¹¹ Черезплічник — перев’яз для підтримування хворої руки.

¹² Союз Польської Молоді (Związek Młodzieży Polskiej — ZMP) — молодіжна організація в Польщі, яка діяла у 1948–1957 роках; відповідник радянського комсомолу.

¹³ У післявоєнній Польщі зберігалося напружене ставлення до єврейського населення — попри Голокост, повстання у Варшавському гетто і концтабори, які нацисти створили на території Польщі. У 1946 році у м. Кельце стався антиєврейський погром, після якого з Польщі виїхало близько 60 тисяч євреїв. До 1950 року з країни виїхало близько 150 тисяч євреїв.

¹⁴ Французький ключ — гайковий ключ Т-подібної форми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

в якому Ніна знову змінює роботу,
а Хуберта забирають до костьолу

Ніна йшла довгим темним коридором, минаючи шеренгу дверей. Світло падало лише на одні з них: ті, що були наприкінці, до яких вона й прямувала. У напівтемряві світилася білість свіжої фарби, на якій було добре помітно криваву червінь картки з написом: «Не заважати, йде операція».

Дівчина натиснула клямку, двері з легким рипінням відчинилися. За ними виявилося село. Сонце клало плями слабкого світла на порослі мохом дахи, криві тини й листя, що встеляло землю: таке сухе, що лопалося із тихим тріском на кожному кроці. У цьому світлі не було справжнього тепла, тільки холод близької зими: він відчувався уже в запаху вітру, що віяв від лісу. Ніна всілася на призьбі. Заплющила очі, під повіками досі бачила образ дерева, яке росло під будинком: розчепіреного й неприродно чорного на тлі плям сонячного світла — наче біблейська неопалима купина[15]. Хтось за її спиною кричав, але вона не озиралася, щоб побачити, хто саме. А потім раптом запала тиша, а хатні двері стали поволі відчинятися, щоби випустити у світ згромаджену всередині темряву…

— Ніно!

— Що сталося? — вона розплющила очі, каламутне світло дощового ранку вигнало із закамарків розуму залишки сну.

— Ти кричала, — сказала Тамара.

— Справді?

— Авжеж. Тобі наснився якийсь кошмар?

— Мабуть, — Ніна вже не могла згадати, що саме їй наснилося. Лише пам’ятала протяжний крик, який може видати тільки смертельно налякана людська істота, а потім скрипіння дверей, що почали прочинятися, — і ту страшну, паралізуючу впевненість: те, що з них вийде, буде гіршим за все, що вона досі бачила.

— Посунься, — буркнула Тамара, лягла поруч і обійняла подругу здоровою рукою. — Боїшся? — запитала тихо.

— Так.

— А я — ні. Але інколи майже боюся того, що не боюся, якщо це має якийсь сенс.

— Має, — пробурмотіла Ніна, заколисана заспокійливим Тамариним теплом.

* * *

Коли вона знову прокинулася, подруга вже сиділа на своєму ліжку, а Ласка ставила на нічному столику сніданок: чотири скибки зі сливовим повидлом, добре намазані маслом, два яйця і глечик із ячмінною кавою з молоком. Дівчата схрумали свої порції до останньої крихти.

— Бачу, що апетит до вас повертається, — весело сказала санітарка. — Якщо ввечері буде так само добре, може, доктор Ведмідь дозволить вам повернутися до легкої роботи.

Тамара почекала, поки Ласка відійде, а тоді зі стогоном упала на ліжко.

— Прокляття, от ми й ускочили в халепу. Що тепер? Відмовлятися від обіду?

— Вважаю, що обід ми з’їмо, а потім ще й продемонструємо, які ми здорові й радісні. — Ніна із тихим сичанням — бо боліло — нахилилася за капцями.

— Ти що, справді хочеш повернутися до роботи? Тут ми хоча б отримуємо добру їжу й можемо нарешті виспатися…

— Знаю, але якщо нам треба йти у село, то ми мусимо працювати з іншими. Із загальної зали можемо вийти на дві-три години, а звідси — ні. Тут завжди хтось є.

Тамара скривилася.

— Добре, нехай так. То що, чудесно одужуємо до вечора?

— Спершу ми маємо поговорити з Хубертом.

Світловолосий хлопець теж не спав: читав у ліжку «Клінічну психіатрію». Побачивши дівчат, підвів голову з‑над книжки й глянув на них гарячковими неспокійними очима.

— Як ти почуваєшся? — запитала Ніна.

— Чудово, — запевнив він. — Справді. Просто чудово.

У його запалі було щось, що їй не сподобалося.

— У тебе ж начебто струс мозку.

— Та де там, — посміхнувся він, і цього разу здавався більше схожим на себе. — Я удавав, бо боявся, що, як буду здоровий, мене заберуть на допит, чи до костьолу, чи куди там вони хотіли мене взяти.

— Справді? Ти здаєшся… — Ніна завагалася. Хотіла сказати «переляканим», але ж вони всі боялися, тож, очевидно, у цьому не було нічого дивного.

— Справді.

— А Яцек? — запитала Тамара, глянувши в бік хлопця, який лежав на сусідньому ліжку: важко дихав, голова була замотана бинтами.

— Без змін, — похмуро відповів Хуберт. — Але Ведмідь каже, що він має отямитися сьогодні або завтра, і тоді стане зрозуміло.

— Стане зрозуміло що?

— Ну, наскільки серйозні пошкодження.

Вони певний час мовчали, уникаючи дивитися одне одному в очі, а передусім — на непритомного приятеля. Першою ожила Тамара.

— Треба вирішити, що далі, — сказала. — Ніна стверджує, що ми повинні знову піти в село… як там воно зветься? Криві Кути?

— Старі Кути, — згадала Ніна. — Але ми не можемо туди піти з Хубертом. Якщо він припинить удавати хворого, із ним зроблять те, що й з усіма сиротами, а ми досі не знаємо…

— Мені все одно, — заявив хлопець із похмурою рішучістю. — Я йду з вами.

— Ти впевнений? — у голосі Ніни чулося вагання, але Тамара лише стенула плечима.

— Та досить. Якщо вже каже, що хоче йти, то нехай іде.

Ніна поклала на коліна зошит із біології (вирішила, що найкраще пожертвувати ним) і взяла олівець.

— Давайте подумаємо, що ми маємо зробити. По‑перше, треба вибратися в село й розгадати загадку хати вугляра. По‑друге, довідатися, що означає червона картка і як її отримують. По-третє, знайти те, що блокує наші магічні здібності, і якось їх розблокувати. І, по-четверте, вийти звідси так, аби всі ми були в безпеці — як і наші родини.

Вона закінчила писати й, відкопиливши губу, оглянула список. Усі пункти здавалися фантастичними — з тим самим успіхом вона могла б написати «полетіти на Місяць» або «оживити Карла Маркса».

— Вважаєш, що Лис допоможе нам втекти? — запитав Хуберт невпевнено.

— Не знаю, — чесно відповіла вона. — Бо я не впевнена, що він не має наміру нам допомагати з доброї волі. Але… мабуть, він хоче обмінятися послугами.

— І якщо ти доведеш невинуватість його брата, він зробить так, що нас відпустять?

Ніна роздумувала, чи Лис насправді настільки сентиментальний, що за реабілітацію братового імені зрадить своїх товаришів. Що знала про цю людину! Але вона чогось не сподівалася, що все настільки просто.

Дещо невпевнено вона сказала про це іншим.

— Тоді допиши: «Довідатися, чого насправді хоче від нас Лис», — Хуберт кивнув на зошит.

Ніна послинила олівець.

— А ми не могли би просто його запитати? — запропонувала Тамара. — Чому ви так на мене дивитеся? Маю щось на носі? Деякі люди відповідають на запитання, якщо їх поставити.

— Але не ця людина, — заявила Ніна рішуче. — Він, ну, знаєте, підступний і хитрий, наче справжній лис. А якби хотів зі мною поговорити, то сам би мене знайшов.

— Що тобі заважає спробувати? — Хуберт підтримав Тамару. — Якось ти вже з ним розмовляла й нічого страшного не трапилося. Найбільше, що скаже тобі, — йти геть, або збреше, що це не він передав ті фото. У будь‑якому разі ти маєш шанс про щось довідатися.

— Тільки тобі треба перехопити його десь на самоті, бо інакше він нічого не скаже, — додала Тамара. — І не треба такого переляканого обличчя, адже він тебе не вкусить.

* * *

«Легко вам казати», — думала Ніна похмуро, коли через десять хвилин пленталася нога за ногою коридором до кімнати, в якій востаннє зустріла Лиса і яку подумки називала «відпочинковою». Трохи сподівалася, що не знайде його там. Правду кажучи, навіть подумувала кілька хвилин почекати в коридорі, а потім повернутися до шпиталю і збрехати, що не змогла ніде знайти поручника. Вмовляла себе, що це була б навіть не брехня, бо ці дії від початку не мали сенсу. Збрехавши, вона просто звільнила б Тамару й Хуберта від недоречних сподівань, нічого більше.

Але насправді Ніна просто боялася. Лис досі не зробив їй нічого поганого і, якщо не рахувати Ласку, був, здається, найдобрішою до дівчини особою. Але якась із його рис будила якщо не страх, то тривогу.

Вона дісталася «кімнати відпочинку», обережно зазирнула у відчинені двері й побачила чотирьох молодих солдатів, які грали в карти, час від часу відпиваючи із фляжки, що стояла на столі. Дівчина полегшено зітхнула й відступила. Уже збиралася повертатися, коли її увагу привернули відчинені двері навпроти, які ніби запрошували ввійти. Ніна спробувала згадати, чи були вони замкнені, коли вона приходила сюди востаннє, шукаючи Сову. Так, майже точно були, хоча невідомо, чи на ключ, — це вона, зрозуміло, не перевіряла.

Ніна нервово сковтнула слину, а потім ще раз глянула на солдатів — їхні обличчя були червоні, як у людей, котрим алкоголь сильно вдарив у голови.

— Відкриваємося! — гарикнув один.

— Кольори на трефах! — кричав інший. — У сраку собі встроми ту трійку!

Жоден не зважав на дівчину, яка стояла в коридорі. Схоже, вони не помітили б її, навіть якби вона приїхала на слоні, побрязкуючи намистом із мушель.

Ніна зітхнула, а тоді ширше відчинила таємничі двері й прослизнула всередину. Опинилася у приміщенні, яке на перший погляд здавалося звичайним кабінетом: тут стояли солідний письмовий стіл, зручне крісло, попереду — крісло куди менш зручне, наче призначене для порушника, який повинен пітніти, коли шеф, сидячи за столом, із насолодою затягується сигарою. У кутку — м’яка червона канапа і скляний столик із двома відбитками від ніжок бокалів на поверхні. Хто тут міг відпочивати? Директор Інституту? Ніна усвідомила, що навіть не знає, хто він і чи взагалі існує.

На одній зі стін висіла картина з лебедями, що пливли під мостом, на другій — портрет сонної дівчинки. Перша була більше кичувата, ніж імпресіоністська, а друга точно не вийшла з‑під пензля Виспянського[16], але обидві вони, хоч як не крути, виявилися милою несподіванкою там, де Ніна думала знайти лише соцреалізм. Вона придивилася до картин, а потім перевела погляд на третю стіну — ту, що була за столом: там висіла карта Польщі. Спочатку дівчина подумала, що це звичайна карта, така, яку на уроках географії висіла у класі пані Грубєш. І тільки за мить вона помітила, що деякі території позначено червоними цятками розміром із монету в п’ять грошів. Підійшла ближче. Одна з цяток оточувала місце, де вони перебували, і була підписана «Зона 0». Інші, розкидані по всій Польщі, було позначено номерами аж до шістнадцяти. Ніна помітила, що в центрі четвірки Маркоти, і їй стало гаряче. Найпевніше, це означало, що в Польщі є шістнадцять зон, де янголи за допомогою магії змінювали реальність, а діти отримували силу. Вона знайшла на столі аркуш і олівець, а тоді почала незграбно перемальовувати карту. Коли дійшла до половини, з‑за дверей долинули кроки і відгомін розмови — хтось ішов коридором, прямуючи до кабінету (або до «кімнати відпочинку», але Ніна не могла ризикувати). Вона перелякано роззирнулася: єдиним непевним укриттям був письмовий стіл. Тож Ніна пірнула під нього і стримала дихання.

Незнайомці зупинилися біля дверей, ручка легенько ворухнулася. За мить до кабінету ввійшли двоє. Ніна бачила тільки їхні черевики: одні чоловічі, інші — жіночі.

— У нас усе менше часу, — сказала жінка. — Залишилося кілька днів…

— Знаю, — у голосі чоловіка чулося роздратування. — Але що я можу зробити? Шістка підвела, у нас лишилося два коди.

— Проблема в тому, що вісімнадцятка хвора, а вісімдесят п’ять — це мала дитина, — жінка наблизилася до столу.

Серце Ніни калатало так, що вона боялася, чи не почують цей стукіт. На щастя, невідома тільки висунула шухлядку, хвилинку порпалася у ній, а потім знову пішла до дверей.

— Тоді візьмемо хворого, — рішуче промовив чоловік. — Дитина може ще трохи почекати.

— Сьогодні ввечері? — обоє уже виходили з кабінету.

Відповіді Ніна не почула, бо її заглушив тріумфальний рик молодого солдата із сусідньої кімнати.

«Я мушу попередити Хуберта», — подумала вона, але мала достатньо розуму, щоби спочатку перемалювати карту.

* * *

— Я не боюся, — заявив Хуберт, позираючи вдалечінь похмурим поглядом, який у будь‑якого романтичного художника викликав би захват. — Вони можуть мене мучити й катувати, але я не боятимуся.

— Ще недавно ти удавав хворого, аби цього уникнути, — нагадала Ніна.

— Знаю, але, якщо немає іншого виходу, я мушу постати проти призначення, — він важко зітхнув, а його чубчик злетів під різким подихом, відкривши блакитні очі.

— Ти міг би вдати, що ще більше занедужав, — запропонувала Тамара. — Адже вони не заберуть тебе, якщо ти зомлієш або блюватимеш.

— Ні, — Хуберт був переконаний. — Досить із мене вдавання.

«Може, — подумала Ніна. — А може, з якоїсь незрозумілої причині ти хочеш повернутися у село». Але поки що вона це полишила й вийняла з кишені кофти аркуш.

— Навіщо ти намалювала товсту качку? — зацікавилася Тамара.

— Це не качка, це карта Польщі, — обурилася Ніна.

— А мені здається, наче качка. Отуточки її дзьоб…

— Це Хель.

— Навіщо тобі карта Польщі? — втрутився Хуберт.

— Бо на ній позначені такі місця, як Маркоти.

— З магією? — Тамара полишила ідентифікувати «качку» і з цікавістю схилилася над картою. — Боже, аж шістнадцять?

— Точно. А це, де ми зараз, має номер нуль, дивіться.

— Цікаво, чи вони нумерували в тому порядку, як місця з’являлися? — задумався Хуберт.

— Мабуть, так, але не в цьому річ. Дивний саме «нуль». Наче це означає щось особливе, відмінне від інших. Ви так не думаєте?

— Може, просто його створили першим? — у голосі Тамари прозвучав сумнів.

— Тоді, думаю, йому дали б номер один, — Ніна поклала аркуш назад у кишеню. — Досить про це, ми маємо подумати, що скажемо ввечері лікарю.

* * *

— У тебе болить голова? — запитав Ведмідь, світячи їй в очі ліхтариком, який тримав величезною, як батон хліба, рукою.

— Ні.

— Відчуваєш часом слабкість? Нудоту?

— Ні.

— У тебе паскудна рана на лобі. Ти зомліла?

— Просто перечепилася.

Він підозріло глянув на дівчину, морщачи зрощені чорні брови.

— Хочеш повернутися до роботи?

— Якщо робитиму щось легке, то я згодна. Тут страшно нудно, — це була щира правда. Ув’язнена в мініатюрному шпиталі, Ніна аж шаліла від самої думки, що могла б зробити, якби мала трохи більше свободи.

Лікар зітхнув.

— Ну добре, здається, ніщо не стоїть на заваді, аби ти повернулася до великої зали. Тепер перейдемо до тебе, — кивнув на Тамару.

Дівчина відповіла на ідентичну серію запитань, після чого обидві пацієнтки отримали від лікаря папірці з нашкрябаними таємничими фразами.

— Сержант Сова дасть вам нове призначення, — сказав на прощання Ведмідь.

— А що з Хубертом? — відважилася запитати Ніна, коли вони вже стояли в дверях.

— Поки що залишиться. А тепер ідіть, не хочу більше вас тут бачити.

* * *

— Зможеш це прочитати? — запитала Тамара, коли вони йшли коридором.

Ніна взяла в неї аркуш, а потім порівняла його зі своїм. Здавалося, що на обох було написано те саме, хоча, зважаючи на жахливий почерк, дівчина не могла бути впевненою.

— …ове… оме… оне… Рекомендоване? Рекомендована? Далі не розумію, — сподівалася, що подальші фрази звучать: «Рекомендована легка праця», а не, наприклад, «Рекомендовано послідовний контроль, бо пацієнтки щось крутять».

Вони дісталися до зачинених дверей «кімнати відпочинку», і Ніна приклала вухо.

Зсередини не долинало жодних гучних звуків, лише шелест, наче там гортали сторінки книжки, і ще монотонне скрипіння пера, що совалося по паперу.

— Стукаємо? — Ніна глянула на подругу.

— Ти перша.

Ніна вдихнула глибше, наче перед стрибком у глибоку воду, і постукала, а коли почула жорстке «прошу», увійшла всередину.

У кімнаті сиділа Сова, яка, побачивши дівчат, підвела голову з‑над списаного аркуша.

Трохи далі, біля вікна, влаштувався поручник Лис, занурений у читання.

— Ми за дорученням лікаря Ведмедя, — сказала Тамара, підсовуючи жінці свій аркуш. Ніна зробила те саме, а потім кинула зацікавлений погляд на назву книжки Лиса — цього разу це була «Анна Кареніна».

Сова роздивилася аркуші й щось пробурмотіла над ними, а Тамара непомітно копнула подругу в кісточку, кивнувши на поручника.

«Запитай його», — її губи склалися у беззвучні слова.

«Зараз? » — подумала Ніна, але в очах подруги було стільки прохання, що вона підійшла до Лиса, який тільки тепер на неї глянув.

— Вона помре, — почала дівчина трохи нахабно.

— Пробач?

— Ну, Анна. У кінці кинеться під потяг. Якщо чесно, це єдиний класний момент у книжці.

— Прикро.

Дівчина не зрозуміла, чи Лис говорить про трагічний кінець героїні, чи, може, про її власні літературні смаки.

— Я думала, що ви любите детективи.

— Я читаю все, що потрапляє мені в руки. Тобі щось треба?

Дивився на неї настільки байдуже, що в Ніни вперше прокинулися сумніви, чи насправді Лис передав їй ті фото й інструкції. А якщо не він — то хто?

— Ні, я тільки-но закінчила «Ніч у бібліотеці» й подумала, що міс Марпл, яка розв’язала справу, абсолютно нічого від цього не отримала: уся слава дісталася нерозумному інспекторові поліції. Це несправедливо. Детектив повинен отримувати нагороду, якщо вирішує загадки, правильно?

— А може, для міс Марпл нагородою було саме провадження слідства? Я колись знав бідного хлопця, який мріяв грати на скрипці. Звали його…

— Янко Музика[17]?

В очах чоловіка вона побачила знайомий уже блиск сміху, який міг виявитися й оманою, — але Ніна мала впевненість, що був справжнім. Їй удруге вдалося розсмішити поручника Лиса, і вона так само не розуміла, це добре чи погано.

— Франек. Ян — це було його друге ім’я. Це я до того, що для Франека нагорода не мала значення: важливим було лише те, що він міг користуватися своїм талантом. Інакше був би дуже нещасливим.

«От і маєш», — подумала дівчина похмуро. Саме таких хитрих банальностей вона від Лиса й очікувала. Чи це означало, що вона має зайнятися таємницею хати вугляра з чистої цікавості? Ні на що не розраховуючи натомість?

Тамара вже стояла біля дверей, киваючи подрузі, тож Ніна ґречно попрощалася і вийшла.

— Я отримала направлення до групи «А», — сказала Тамара.

— Чудово, тоді довідайся, яка дитина має в коді номер вісімдесят п’ять.

— Не радій так, — захихотіла Тамара. — Ти працюєш разом зі мною.

* * *

— Інакше кажучи, ми й далі не знаємо, чи можна довіряти Лису, — сказав Хуберт, коли дівчата розповіли йому, що сталося.

— Не можна, — Ніна була рішучою. Чоловік, якому все одно, що він читає, повинен мати жахливий характер.

— А з тобою що? — запитала Хуберта Тамара. — Ти ж начебто залишаєшся в лікарні? Це добре? Отже, поки…

— Ведмідь сказав, що близько опівночі по мене все одно прийдуть, тож немає сенсу переводити. Як повернуся, зробить іще одне обстеження, і залежно від результату я або ще тут посиджу, або приєднаюся до вас.

— Ох… — Ніна не змогла сказати нічого іншого.

— Та нормально, — Хуберт відгорнув волосся з лоба. — Не хвилюйтеся, я впораюся.

Ласка зазирнула в палату.

— Дівчата, збирайтеся, — сказала. — Щоб вас тут не було, нумо, нумо!

Тамара сердечно обійняла Хуберта. Ніна з легким ваганням і куди незграбніше зробила те саме. Вони підхопили валізки й рушили до великої зали.

— Як думаєш, із Хубертом нічого не станеться? — запитала Тамара, коли вони знайшли два вільні ліжка, що стояли поряд. — Коли лікар сказав, що знову його огляне, то, значить, він повернеться з того костьолу живий-здоровий?

Ніна кивнула, хоча в неї з’явилася нехороша думка: може, Ведмідь сказав так лише для того, щоби хлопець не пручався, коли його забиратимуть… Вона якомога швидше викинула цю думку з голови, запхала валізку під ліжко й глянула на Тамару.

— Ми маємо щось дізнатися про шістку, — сказала подрузі.

— Це про ту, що не зуміла?

— Так. Тільки обережно, аби ВОНИ не довідалися, що ми про щось розпитуємо. Після нашої втечі за нами точно стежитимуть.

— Добре, намагатимуся бути обережною.

Наближався час вечері, більшість в’язнів уже сиділи на своїх ліжках, із нетерпінням чекаючи на возик із їжею. Дівчата розділилися, Ніна рушила праворуч, а Тамара — ліворуч.

Ніна одразу переконалася, що будь‑яка обережність зайва, — усе одно ніхто не хотів із нею говорити. Усюди було однаково: спочатку в’язні, побачивши її, замовкали, а потім демонстративно відверталися і далі теревенили із сусідами, дивилися у стелю, порпалися у валізках чи робили будь‑що, аби тільки ігнорувати Ніну. Наче вона стала невидимкою.

Заговорила з нею тільки Лена, дівчина Обраного.

— Дивуєшся, що ніхто тобі не радий? Коли ви втекли, нам дали додаткові години роботи, та ще й без сніданку. У «D»  двоє зомліли, а у «В»  дівчина впала в істерику й плакала так довго, що їй довелося колоти заспокійливе.

— Я не знала, — прошепотіла Ніна.

— Авжеж, не знала, — пирхнула симпатична шатенка. — Але наступного разу, прошу, трохи подумай, добре? Я знаю, що ви це не спеціально зробили, — її голос полагіднішав. — Але більшість тут хоче тільки дотягнути до того, як нас відправлять назад, от і все. Тут і так важко, тож нам не потрібні ті, хто все погіршує.

— Не боїшся, що отримаєш червону картку? А твій хлопець? Він…

— Він не є кимось особливим, я знаю його з перших класів, і якби він був героєм чи як ти там це називаєш, то, запевняю тебе, я б цього не пропустила.

Ніна уважно глянула на неї. Лена брехала? Або просто неспостережлива? Чи дійсно можна не помітити, що Обраний — він… ну, якийсь особливий?

Звичайно, існувала ще й третя можливість: що Ніна просто помилилася, але на це вона не хотіла зважати.

Вона повернулася до свого ліжка й застала на сусідньому сумну Тамару.

— І що? — запитала, хоча не мала великої надії. Обличчя подруги сказало їй про все.

— Шістка — це, ймовірніше, 6KR, дівчина з Кракова, яка вже поїхала додому. І це все, що я змогла довідатися. Ніхто не хоче нічого говорити, наче всі раптом оглухли й перестали чути, що саме я до них кажу.

— Ти й так отримала більше інформації, ніж я.

«Може, це й добре, що Хуберта забрали: принаймні, стане зрозуміло, що там із сиротами», — промайнула думка, яку одразу витіснили докори сумління. Дівчина думала про це після вечері й душу, коли лежала в темній залі, прислухаючись до знайомого потріскування вогню і звуку кроків вартового. «Я не така, для мене важливіші люди, а не необхідність про щось довідатися».

Проте якийсь тонкий паскудний голосок підказував: коли вона й справді стане детективом, то все дуже швидко зміниться.

* * *

Цієї ночі Ніна спала надто далеко від свого старого ліжка, аби почути таємничий стукіт, але це не мало значення — загадку вона вже розв’язала. «Хоча б одну», — подумала дівчина ще до того, як заплющила очі. Їй знову наснилося, що вона прямує темним коридором до сліпучо-білих дверей. «Не заважати, йде операція», — шкірилися чорні літери на тлі червоної картки.

Потім були залите сонцем село, сухе листя, що вкривало землю товстим шелестким килимом, і вітер, який пахнув зимою. Ніна сиділа на призьбі, чекаючи на крик за спиною, а потім на тихий скрип відчинених дверей. Чекала й знала, що цього разу вона також не матиме сміливості, аби озирнутися і побачити, хто вийде з хати.

Зі сну її вирвав звук горна, про який вона встигла забути під час перебування у шпиталі. Зі стогоном устала й сунула руку під ліжко по валізу. Поряд незграбно одягалася Тамара.

— Тобі допомогти? — запропонувала Ніна.

— Упораюся, — вперлася Тамара, але невдовзі їй довелося змінити рішення.

— У тебе й так непогано виходить, — похвалила Ніна, застібаючи подрузі кофту. — Я б нізащо не зуміла зробити все це лівою рукою.

— Бо я шульга, просто в школі мені постійно кажуть писати правою, тож я і звикла.

Разом зі ще однією дівчиною, Ольгою, їх відіслали на другий поверх, де містилися «ясла». Це були три кімнати з невеличкою кухнею: в одній була спальня, ще дві використовувалися для ігор. Ніна озирнулася, відзначивши полиці з книжками, складені в стоси під стінами настільні ігри, кольорові кубики, будиночок для ляльок, іграшкову залізницю, ведмедиків та інші іграшки. Група підопічних складалася із сімох дітей віком від шести до одинадцяти років — найстарша дівчинка була ненабагато молодшою від своїх няньок і, на думку Ніни, спокійно могла б працювати замість грати в ляльки. Цікаво, за яким принципом ВОНИ ділили в’язнів? Просто за роком народження, як у школі, чи якось інакше?

Головною тут була Ворона, присадкувата брюнетка з тінню вусиків над верхньою губою, майже — але тільки майже — так само мила, як Ласка. Зрештою, тут усе було більш‑менш миле: розмальовані у веселі кольори стіни, м’який килим на підлозі, тепло від пічок і той факт, що на сніданок давали тістечка. Але попри все це діти здавалися вередливими, будь‑що їх дратувало. При розподілі іграшок почалася сварка, а одна з наймолодших дівчаток навіть образилася і зачинилася у ванній. «Вони сумують за домом», — подумала Ніна. Спершу, стримуючи невдоволення, намагалася побавитися з малечею, але швидко зрозуміла, що вона тут не потрібна, — двоє інших дівчат чудово впораються. З легким відчуттям провини знайшла для себе книжку й залізла в куток. Читала «П’ятеро дітей і Щось», час від часу підводячи голову, щоби перевірити, чи Тамара й Ольга не потребують допомоги. Вона й далі не могла відійти від здивування, наскільки добре подруга домовляється з малятами. Заспокоювала тих, які були надто вередливі, і веселила сумних, а потім організувала для всіх гру у Відкриття.

— Ніна, пограєш із нами? — запитала. — Я дозволю тобі стати Колумбом, хочеш?

— Дякую, але мені не цікаво хапати рабів і красти золото.

Ніна повернулася до читання, з цього моменту ігноруючи крики (імовірно, індіанських воїнів) і різні предмети, що літали в повітрі (томагавки? інша зброя? навіть не намагалася здогадатися). Вона вже дійшла до середини книжки, коли хтось став поряд і засопів їй у вухо. Ніна неохоче підвела погляд.

— Привіт! — це сказала світловолоса дівчинка, яку намагався боронити Маріуш.

— Привіт, — буркнула Ніна, перетворюючись на один великий знак «Іди звідси».

— Я Марися, а ти?

— Ніна.

— Файна книжка?

— Нормальна.

— Про що?

— Про різні речі, — Ніна сподівалася, що, відповідаючи коротко, віджене дитину, але в тої, схоже, був імунітет до таких методів.

— Розповіси?

— Спершу скажи мені, який ти маєш код. Пам’ятаєш його?

— 81КА.

— А хто має 85? — Ніна сподівалася, що серед дітей літери, що означають місто, не мають великого значення і що вистачить просто цифр.

— Оно! — Марися пальцем вказала на восьмилітку, який із запалом розмахував пістолетом, зробленим із конструктора. — 85WR.

WR — це Вроцлав. Номером 85 був Лукаш, з яким вона їхала вантажівкою і який боявся так сильно, що намочив штани, а Ніна навіть не намагалася його заспокоїти чи втішити. Побачивши його, знову відчула докори сумління. Якби вона тоді поговорила із хлопцем, могла б ще раніше дізнатися, чи не сирота він, бува. Але що б це змінило? Усе одно вона не мала можливості його захистити.

Знадвору почулося гудіння мотору, тож вона встала й підійшла до вікна. У дворі зупинилася вантажівка. З неї вийшли двоє солдат, які за мить витягли Хуберта, котрий ледве стояв на ногах. Ніна міцніше притиснула до грудей «П’ятеро дітей і Щось», цю дурнувату дитячу книжку, яку вона мить тому ще вважала дуже непоганою (а не просто «нормальною» ) і за читанням якої непогано розважалася, поки ВОНИ кривдили її друга. Дівчина обперлася лобом на холодне скло. Хуберт увесь тремтів, очі на блідому обличчі запали, а сам він здавався напівпритомним. А на його пальті… чи це, бува, не сліди порізів? І не кров?

Що ВОНИ з ним зробили?

¹⁵ Неопалима купина — у книзі Вихід кущ, який горить, але не згорає, з цього куща Бог наказав Мойсеєві вивести народ Ізраїлю з рабства.

¹⁶ Станіслав Виспянський (1869—1907) — відомий польський поет, драматург і живописець; мав неофіційний титул «четвертого пророка» (поряд із Міцкевичем, Красіньським і Словацьким). Дитина в побутових обставинах — сюжет, який досить часто траплявся у його творчості.

¹⁷ Янко Музика — герой однойменного оповідання Г. Сенкевича, хлопець-кріпак, геніальний музикант, який загинув, так і не реалізувавши свій талант.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

в якому друзі довідуються про таємницю вимерлого села —
принаймні одну з таємниць

— Узагалі-то було не так уже й погано, — радісно заявив Хуберт, коли вдень вони побачили його в загальній залі. — Мене Ведмідь перевірив і сказав, що я можу повертатися до роботи.

— А твій струс мозку? — запитала Тамара.

— Я зізнався, що вдавав його, — сказав хлопець із виразом каяття на обличчі. — А точніше, дозволив, аби мене впіймали на тому, як я суну термометр у кухоль із чаєм, ну а потім я все визнав. Я був справді переконливим, сповненим почуття провини і страшенно засоромленим.

— А костьол? — нетерпляче допитувалася Ніна. — Навіщо тебе туди забирали?

— Ох, нічого такого. Спершу мені довелося стирчати там на самоті в холоді, а потім зі щілини наповз туман і з’явилися привиди. Начебто є така легенда, що вони не торкнуться потрібного сироти…

— Але тебе, схоже, збиралися торкнутися? — запитала Ніна лиховісним тоном.

— Ага. Як думаєте, це означає, що мій батько живий?

— Слухай, дамо поки що батькові спокій. Краще скажи, що там відбувалося.

— Нічого такого, я ж кажу. Вони хотіли на мене напасти, але солдати почали стріляти. Це привидів не вбиває, але на якийсь час затримує — вистачило, аби витягнути мене з костьолу й посадити в машину. І все це тривало десь хвилин десять, а до того було просто нудно.

Тамара вдарила Хуберта кулаком у плече.

— Ми непокоїлися за тебе, ідіоте!

Ніна уважно дивилася на нього.

— Добре, це прозвучало доволі переконливо. А тепер кажи правду.

— Я кажу правду, — обурився хлопець.

Дівчина зітхнула.

— Тоді давай так: спробуй додати до цієї історії трохи більше напруги й відчуття жаху, добре?

Хуберт хвилинку крутився на ліжку, а потім почав розповідати — цього разу низьким похмурим голосом.

— Спочатку тобі кажуть, що чекатимеш привидів, сам-один, бо солдати залишаться біля костьолу. Погрожують зброєю на випадок, якщо намагатимешся утекти, і залишають біля олтаря при світлі місяця, яке тече у вікна й заливає все несамовитим сяйвом. Тож ти сидиш, мерзнеш і молишся, щоби з тієї щілини нічого не вилізло, щоби цієї ночі не було туману. Минають години, місяць заходить, темнішає. А потім… Туман починає куритися над щілиною, спершу легенько, ти навіть думаєш, що це лише омана, але ні, він чимдалі більшає, клубочиться і розповзається костьолом. А в ньому з’являються фігури. Не бачиш їх повністю, але це навіть гірше, бо весь час уявляєш, наскільки вони страшні. І ти чуєш той жахливий звук клешень, які розкриваються й змикаються. Наближаються, а ти знаєш, що ці клешні — це їхні долоні, вони хочуть стиснути їх на твоєму горлі. Вони на відстані простягнутої руки, і тільки тоді, коли здається, що все скінчилося й що ти за кілька секунд стікатимеш кров’ю на холодній підлозі, до костьолу вриваються солдати й стріляють. Ну, як тепер? Краще?

— Краще, — визнала Ніна, замислившись, у яку версію повірити.

Хуберт був природженим артистом; імовірно, будь‑яка його розповідь трохи не збігалася з правдою, залежно від того, в якому саме настрої він зараз перебував. Цього разу похмурий драматизм був цілком переконливим, бо ж уранці Хуберт і справді здавався переляканим.

— Тебе поранили? — запитала дівчина.

— Трохи подряпали, — зізнався він. — Нічого серйозного, якщо чесно.

Ніна повірила — якби хлопця було важко поранено, Ведмідь не випустив би його зі шпиталю. Проте це не змінювало того факту, що Хуберт, відважний підліток чотирнадцяти років, набрався страху й мало не загинув.

А ВОНИ хотіли ще забрати до костьолу малого переляканого хлопчика. Може, не сьогодні вночі, може, трохи пізніше, але мали намір це зробити.

«Залишилося кілька днів», — нагадала собі Ніна підслухані слова. До чого, най йому?

— А не говорили тобі випадково, що станеться, якщо вони нарешті знайдуть того сироту? — запитала вона, але Хуберт похитав головою.

— Знаю тільки, що це наче тест. Якщо ти правильний сирота, то привиди на тебе не нападатимуть.

— У якому сенсі «правильний»?

— Гадки не маю.

Ніна зітхнула.

— Добре, поки що облишмо це. У нас немає часу, мусимо ще сьогодні вибратися у село.

* * *

Як виявилося, вибратися із загальної зали було не так уже й легко. Ніна весь час відчувала, що за нею стежать. Ніби всі її ігнорували, ніби ніхто на неї не дивився, але коли відверталася, одразу відчувала спиною уважні погляди.

Із Тамарою і Хубертом було так само.

— Ми не зможемо вийти, — буркнув Хуберт. — Тільки-но побачать, що ми зникли, на нас донесуть.

Прокляття. Най йому дідько. Ніна згадала кілька ще гірших прокльонів і промовила їх уголос — адже Тамарі, здавалося, це допомагало. Але вона почувалася тільки гірше.

Пішла в душову, помила руки, а потім подивилася на своє відображення. Шрам на лобі був паскудним, червоним, наче товста гусениця, яка примостилася над бровами. Ніна знала, що це мине, що з часом шрам зблідне й стане непомітнішим — крім того, вона могла б сховати його під волоссям, — але все одно їй хотілося плакати.

Дівчина прикрила очі, стримавши сльози, а коли знову їх відкрила, побачила у дзеркалі обличчя Лени.

— Ви щось крутите, — звинувачувальним тоном сказала красива шатенка.

— Справді? — Ніна хотіла витерти руки, але передумала, бо рушник, який висів біля крану, за кілька останніх днів перетворився на брудну вологу ганчірку.

— Не вдавай ідіотку, я все бачу. Ви знову збираєтеся здиміти?

Ніна вирішила ризикнути. А власне, чи мала інший вихід?

— Ми повинні дістатися покинутого села, яке тут недалеко.

— Ага, щось я про нього чула. І навіщо вам те село?

— Це… досить складно. Лено, прошу, — у голосі Ніни чувся відчай. — Ми мусимо туди піти. Повернемося через кілька годин.

Шатенка уважно дивилася на неї.

— Знаєш, що назовні небезпечно, так?

Ніна кивнула.

— І ви повернетеся до вечері?

— Так.

Лена зітхнула.

— Добре, можете йти. Я відверну увагу Видри.

— А… інші? Ну, знаєш, помітять, що нас немає, і донесуть…

В очах красуні з’явився веселий блиск.

— Тут ніхто нікого не викаже без моєї згоди.

— Ти впевнена?

— Еге ж. Уперед, поки я не передумала.

* * *

Лена дотримала слова, принаймні відвернула увагу Видри, бо через чверть години вся трійця проходила під дротяною огорожею, а потім бігла до лісу. Сповільнилися, коли були вже під деревами. Тамара йшла першою, Ніна й Хуберт на кілька кроків позаду.

— Розкажи мені докладно, як це все було, — попросила дівчина. — А найкраще — від самого початку. Тебе забрали в село машиною, так?

— Так. Туди можна доїхати з іншого боку. Крізь ліс і пішки — швидше. Їхали разом із трьома солдатами, знаєш, тими молодими, які завжди ходять у мундирах і зі зброєю…

— Знаю. Ви про щось розмовляли дорогою?

— Вони закладалися, скільки я витримаю.

Ніна насупилася.

— У якому сенсі «скільки витримаєш»?

— Ну, здається, привиди не завжди атакують одразу, інколи вони спершу наче… придивляються і вагаються? На мене вони кинулися дуже швидко, тому я і подумав, що це може означати, що батько живий…

— Хуберте, прошу. Я знаю, що твій батько важливий, але поки що зосередься на костьолі, добре? Щось іще тобі солдати говорили?

— Крім того, що прострілять мені коліна, якщо я спробую втекти? — хлопець відвернувся. — Ага, ще в машині я їм говорив, що це помилка, що вони не повинні мене туди брати, бо я ж не сирота. Вони розсміялися і сказали, що це не завадить, що таке вже бувало.

— Що взяли туди не ту особу?

— Угу. Хтось переплутав щось у паперах.

— Знаєш, які коди вони переплутали?

— Ні, а це має значення?

— Усе може мати значення, — заявила Ніна. — Щось іще? Як довго ви їхали машиною?

— Десь двадцять хвилин. Тут справді паршиві дороги.

— Двадцять хвилин — чимало часу, про щось ви мали розмовляти із солдатами.

Хлопець трохи почервонів.

— Вони говорили про Ласку, що вона має такі великі… великі…

— Фізичні чесноти, — ввічливо підказала Ніна. Один із плюсів читання купи книжок — це, безумовно, те, що відповідної миті людина може знайти потрібні слова.

Тамара, яка йшла попереду, озирнулася.

— Це зветься цицьки, — сказала, а тоді пирхнула сміхом. — Боже, ви гляньте на нього, він такий симпатичний, коли рум’яниться.

— Ви жахливі, — поскаржився Хуберт.

— Це вона жахлива, — скоригувала Ніна. — Я — миленька. Тому дозволю тобі оминути частину про те, що саме вони хотіли з тими чеснотами зробити.

— Окрім цього, вже нічого цікавого й не було. Ми доїхали на місце, мене полякали й сказали, що після повернення я маю написати рапорт.

— Який ще рапорт?

— Докладний, про все, що діялося у костьолі, — голос Хуберта раптом став грубішим, а сам хлопець наче виріс і змужнів. — «Кожен твій бздюх, сину, кожну думку, яка залетіла в твою дурну макітру, розумієш? Хочемо все це мати на папері».

— І навіщо їм це? — зацікавилася Тамара.

— Це має сенс, — відповіла Ніна. — Якщо привиди справді поводяться по-різному з різними людьми, то з таких рапортів можна витягнути якісь закономірності.

— Наприклад, що вони не підходять до тих, хто пердить? — гигикнула Тамара.

Вони вже увійшли в село, що дало Ніні можливість не відповідати. Хата вугляра була такою ж, якою її запам’ятала дівчина: пригнута до землі, немов старий із зеленою моховою бородою, жердини такі само криві, у курнику так само біліли об’їдені мурахами черепи тварин. Журавель біля криниці скрипів на вітрі, як і тоді, коли вони вперше його побачили, а Ніна могла б заприсягтися, що навіть вологе буре листя відтоді й на сантиметр не змінило свого розташування. Тут усе наче застигло в часі, наче вони були не в реальному світі, а на фотографії. Але щось таки змінилося, ледь‑ледь — так, що першої миті неможливо було й помітити. Що довше людина замислювалася над цією різницею, то важче було її вловити.

Ніна трусонула головою й увійшла в хату. Провела долонями по гострих гранях пічки (цього разу вона була холодною), ще раз оглянула вікно, замале, аби крізь нього протиснувся будь‑який убивця, доросліший за десятирічну дитину, кинула погляд на різьблене ліжко в алькові. Хто тут спав? Спершу вона вважала, що таємничий фотограф, але тепер не була впевнена: чого б місцевим так ставитися до людини з міста? Селяни не дуже люблять міських, як і навпаки, Ніна знала це з власного досвіду й не думала, що двадцять років тому було інакше. Хіба що фотограф був багатим, тоді, може, справді приймали його з помпою і почестями. Але чи велике цабе з міста спав би в сільському ліжку на сільських подушках, нехай навіть і гаптованих? Чи не приїхав би він зі слугами, постіллю і тим, що йому знадобилося б? Ну й передусім, якщо вже з якоїсь невідомої причини йому довелося сюди приїхати, то чому він обрав найскромнішу хату, чому не зупинився, наприклад, у шанованого коваля, де умови були б куди кращими?

Це не мало сенсу.

Дівчина зітхнула й приєдналася до приятелів, які чекали біля хати. В обох були кислі міни.

— Тут немає нічого цікавого, — сказала Тамара. — Не знаю, що ти сподівалася знайти.

Ніна цього не знала, але не мала наміру відмовлятися від пошуків. Загнала друзів до хвіртки, у місце, де було зроблено останнє фото, на якому родина вугляра вдивлялася в щось поза кадром.

— Станьте усі так, як на знімку, — скомандувала вона, виймаючи з кишені прямокутний картон. — Хуберте, ти сюди, Тамара поряд. Будете батьками, а я — старшим хлопцем.

— А що з молодшим? — запитав Хуберт.

— Вважаю, його можна не брати до уваги, бо він тоді був надто малий.

— А чому я маю бути матір’ю, а ти хлопцем? — вередувала Тамара.

— Боже, якщо хочеш, то можемо помінятися, мені однаково. Це лише на хвилинку. Дивіться в той бік, отак. Бачите, як треба повернути голови? Добре, а тепер я стану на своє місце…

— І що з цього випливає? — дратувалася Тамара.

— Якби від наших очей провести лінії, де б вони перетнулися?

— Це ти, типу, про математичне завдання: провести прямі крізь кілька точок і перевірити, де вони перетнуться?

— Приблизно так.

— На криниці, — сказав Хуберт. — Вони перетнуться на криниці.

На мить запанувала тиша, аж урешті Тамара голосно зітхнула.

— Ну добре, вони дійсно дивилися на криницю. Що нам це дає?

Вона підійшла до зрубу, підскочила, повисла на одній руці на криничному журавлі, який запротестував гучним скрипінням, а потім пішов униз.

— Мабуть, щось із криниці вилізло, — заявила Тамара, знову ставши на землю. — Щось страшне, така потвора… У‑у‑у‑у! — розчепірила пальці лівої руки й рушила до друзів на зігнутих ногах.

— Вар’ятка, — прокоментувала Ніна. — А ще я ніколи не бачила потвору з рукою на черезплічнику.

— А без — бачила? Ну добре, я помиляюся, знаю.

— Я піду роззирнуся, — сказав поспішно Хуберт. — Можливо, знайду щось цікаве.

Тамара припинила вдавати потвору й сіла на зруб. Білявий хлопець саме зник за рогом найближчої хати.

— Він що, справді сам лазитиме по селу? — запитала Тамара. — Це надто похмуре місце, тобі так не здається?

Ніна сіла поряд.

— Мені здається, що Хуберт хотів прийти сюди й раніше.

— Станемо за ним стежити, аби зрозуміти, що він задумав?

— Ні, навіщо? — буркнула Ніна. Вона вже думала про це, але тепер бажання якось зникло: Хуберт мав право побути на самоті, а таємниць для розв’язування і так було забагато.

Тамара підтягнула ноги до підборіддя.

— Страшенний дивак, але певним чином милий. Він тобі подобається?

Ніна заблимала очима.

— Хуберт? Як тобі це спало на думку?

— Бачила, як ти його обіймаєш, і подумала, що якось до нього ставишся, ну, знаєш…

— Романтично?

— Ага, наче в тих твоїх книжках.

— Щоразу, коли його бачу, хочеться віддати йому свій сніданок. Я б не назвала це романтичним почуттям.

Тамара розсміялася, зіскочила з криниці й знову вчепилася в журавель. Ніна, повагавшись мить, зробила те саме. Було приємно вчинити врешті щось дурнувате й абсолютно не пов’язане з жодними потворами чи таємницями.

— Я візьмуся з одного боку, а ти тримайся з другого, — запропонувала Тамара. — Буде наче гойдалка.

— Не впади у криницю, — занепокоїлася Ніна.

— Спокійно, не впаду. Та вона все одно засипана.

Подруги трохи так побавилися, ігноруючи жахливе скрипіння, аж урешті спорохнявіле дерево не витримало ваги — пролунав сухий тріск, і Ніна впала на купу мокрого листя.

— Ти жива? — крикнула Тамара.

— Жива!

Підводячись, дівчина помітила блакитні очі, які вдивлялися в неї.

* * *

— Що там? — допитувалася Тамара.

Ніна простягнула руку й витягнула з‑під куща власницю блакитних очей.

— Звідки це тут взялося? — Тамара присіла поряд.

Ніна тримала в руці ляльку: пошарпану й лисувату. Сукня була брудною, товстеньке личко також не завадило б умити — але іграшка збереглася на диво добре. Навряд чи вона лежала під кущем двадцять років.

— Мабуть, хтось із Інституту її загубив… — невпевнено сказала Тамара, але Ніна похитала головою.

— Хто? У нашій групі ляльками ніхто не грається, а за малятами весь час дивляться, та вони й не змогли б вийти за огорожу, навіть якби захотіли.

Дівчина трусонула іграшку, яка ліниво кліпнула блакитним оком. Потім провела пальцями по лаку, що відлущувався від щік, і торкнулася сукні — хороший оксамит, не якийсь дешевий матеріал. Вона легко могла уявити, що до війни це була лялька якоїсь багатої дитини, а потім, уже трохи пошарпана, але досі в непоганому стані, потрапила до бідної дівчинки з села. Чому ні? От тільки це геть не пояснювало, чому іграшка здавалася такою… напрочуд свіжою, наче хтось підкинув її під цей кущ не пізніше ніж тиждень тому.

— Ну добре, — сказала Тамара. — Офіційно починаю боятися. А якщо я боюся, то тут і справді стає кепсько.

— Не перегинай. Певно, її справді загубив хтось із Інституту. Якийсь підліток міг узяти її з дитячої кімнати й принести сюди.

— І навіщо йому це робити?

Ніна стенула плечима.

— Заради жарту? — вона, щоправда, не мала гадки, у чому такий дотеп міг би полягати, але вчепилася за це пояснення як за доволі безпечне.

— Заберемо її назад? — запитала Тамара.

— Здається, сенсу в цьому небагато, та й Ворона не говорила, що бракує якоїсь іграшки. Нехай лежить — може, той, хто її загубив, прийде по неї.

Ніна знову посадила ляльку під кущ і витерла долоні об пальто. На руках не мала ані бруду, ані пилу, але почувалася… брудною, наче торкнулася чогось нечистого.

— Пошукаймо Хуберта, — запропонувала. — У нас небагато часу.

Тамара кивнула, і дівчата розійшлися, кличучи хлопця. Їхні голоси в цій тиші бриніли дивно. Село фактично здавалося вимерлим: не було птахів, що скрекотали в гіллі, жодні дрібні лісові тваринки не шелестіли в опалому листі. Ніну й надалі мучило відчуття, що тут щось не так, що вона дивиться ніби на два знімки, які здаються однаковими, а насправді різні. Село кілька днів тому — і село зараз. Знайди десять відмінностей — була колись така розвага. Ніна сердилася, що не може знайти жодної, хоча чудово знала: вони мусять існувати.

— Хуберте! — кричала Тамара.

— Гей, Хуберте! — вторувала їй Ніна.

— Я тут, можете не репетувати, — білявий хлопець сидів на мурі перед костьолом і здавався купкою нещастя.

Дівчата всілися поряд.

— Хуберте, що з тобою? — запитала Тамара. — Ти останнім часом дивно поводишся. Чи то, — виправилася, — як для тебе дивно.

Він мовчав, не дивився на неї. Очі мав червоні, наче нещодавно плакав, на блідих щоках розквітли плями нездорового рум’янцю.

— Хуберте? — запитала Ніна.

Він стиснув губи і спитав:

— У тебе що, немає таємниць, які ти маєш розгадати?

— Таємниці можуть і почекати кілька хвилин…

Він неприязно глянув.

— …або й більше, якщо знадобиться, — закінчила вона просто.

— Ви справді хочете гаяти час на балачки?

— Ну, знаєш, зважаючи на обставини, це може бути остання можливість.

— Що відповідає твоїй схильності до драматизації, — додала Тамара, радісно шкірячи зуби. — То як, чи не час монологу перед обличчям смертельної небезпеки?

— Ви з мене кепкуєте.

Ніна зітхнула.

— Мабуть, трошечки. Але ми справді хотіли б допомогти.

Хлопець устав і встромив кулаки в кишені пальта, зіщулившись під холодним вітром.

— Усе нормально, вам не треба за мене хвилюватися, — заявив рішуче. — Але із цим селом щось не так. Щось тут не сходиться, тільки я не можу зрозуміти, що саме.

— Знаю, — підтвердила Тамара. — Я теж це відчуваю.

Ніна тільки кивнула, водночас оцінивши, як спритно хлопець змінив тему.

— Нам треба йти, — сказала вона. — Уже темніє.

Немов за командою, вони глянули на небо, яке вже сіріло. І втрьох майже одночасно зрозуміли, що саме не так.

З одного з коминів підіймалася тоненька смужка диму. Ще нещодавно її колір майже ідеально зливався з барвою неба, тому вони побачили її лише зараз, коли трохи стемніло, — білість стала помітна на тлі вечірньої сірості.

— Прокляття, — сказала Тамара. — Там хтось є.

Ніхто не наважився на сарказм типу: «Та невже? » чи «Яка блискуча дедукція! ». Друзі просто непевно перезирнулися. Навіть Тамара здавалася якщо не переляканою, то принаймні занепокоєною.

— Ходімо перевіримо? — запропонував Хуберт, а Тамара просто мовчки пішла до хати, із труби якої підіймався дим.

Хлопець попрямував слідом. Ніна тягнула ноги останньою, бо інстинкт підказував, що треба йти у протилежний бік — а може, навіть бігти. Дуже швидко.

«Це тільки дим, — повторювала вона подумки. — Хтось затопив пічку, то що з того? Якась людина, що загубилася в лісі, могла ж переночувати в одній із цих хат, чому ні? »

Усі аргументи здавалися дуже розсудливими, але ноги Ніни інстинктивно хотіли бігти до Інституту.

Друзі дійшли до хати. Тамара завагалася, потім штовхнула двері, які відчинилися із тихим скрипінням. З одвірка посипалися дробинки спорохнілого дерева, на порозі лежав пил. Вони увійшли всередину — Хуберт і Тамара відважно, а Ніна тільки тому, що не хотіла залишатися надворі сама. На контрасті до денного світла напівморок хати першої миті здався густою темрявою. Ніна заблимала, намагаючись призвичаїти очі, але раніше, ніж вона щось побачила, Тамара заявила:

— Тут нікого немає.

* * *

Вони роззирнулися. Пічка в найбільшій кімнаті досі лишалася гарячою, у ній догасало пурпурне вугілля, на столі лежало кілька крихт хліба, а під вікном були залишки болота, ніби там на мить затримався хтось у брудних чоботах. Але, окрім цього, ніщо не свідчило, що хтось тут ночував.

— Мотаймо звідси, — сказала Тамара. — З мене досить.

Вони мовчки погодилися з нею і рушили до дверей. Тамара вийшла першою — точніше, мала намір вийти, бо раптом стала на порозі, а Ніна наштовхнулася на її спину.

— Там хтось є, — сказала Тамара.

— Хто? — голос Хуберта був хрипким, сповненим напруги, в очах з’явилася раптова, шалена надія.

— Якась дитина.

Хлопець опустив руки, надія згасла в його очах.

Вони вийшли надвір.

— Я бачила маленьку дівчинку, — впиралася Тамара. — Вона визирнула з‑за рогу отієї хати, а потім сховалася.

— А ти впевнена, що це була маленька дівчинка? — допитувався Хуберт, і на мить здалося, наче він хоче додати «…а не…» — і промовити ім’я того, кого сподівався побачити у вимерлому селі.

— Я впевнена. Їй десь шість чи сім років, на голові світлі кіски. Напевно, це вона загубила ту ляльку.

— Яку ляльку? — запитав Хуберт, але Ніна, яка не дуже вірила в маленьку дівчинку, вже енергійно підганяла друзів:

— Розповімо тобі по дорозі. Тепер ми мусимо йти.

Вони попрямували до Інституту. Йшли швидко, їх гнали близька темрява і страх. Утім, біля хати вугляра Ніна сповільнилася, а потім і зупинилася. Щось тягнуло її, наче магніт, до цього місця. Вона дивилася на явір, що ріс перед хатою, на знайоме подвір’я і на криницю зі зламаним журавлем, який уже не скрипів на вітрі.

— Ніно? — Тамара й Хуберт зупинилися поряд.

— Прошу, дайте мені хвилинку.

Їй здалося, що ось‑ось розгадає загадку. Не вбивства, тут вона досі блукала в сутінках, а ту, що стосувалася таємничого гостя вугляра.

Зона «нуль». Не «один», а «нуль».

Обличчя сфотографованої родини, коли вони дивилися в бік криниці, — ця дивна суміш абсолютного жаху й такого самого абсолютного захвату.

Красиве різьблене ліжко й гаптовані подушки для бідного вугляра ледь можливі. А вона вже бачила людей, які купували дорогі, не потрібні їм самим меблі тільки для того, аби справити враження на гостя. От лишень це було значно пізніше, і не в селі, а в місті. В її рідному Вроцлаві.

— Я знаю, на що вони дивилися, — сказала вона повільно.

— Щось дійсно вилізло з криниці? — Тамарині очі блиснули.

— Навпаки, щось туди приземлилося. Вони побачили янгола.

* * *

— Це не має сенсу, — запротестував Хуберт. — Адже всі знають, що янголи прилетіли після війни.

— Більшість із них, — Ніна не дала збити себе з пантелику. — Але подумайте самі: якби через щось людям довелося раптом тікати із Землі й шукати для життя інше місце, абсолютно новий світ, то чи не вислали б вони спочатку розвідку, аби впевнитися, що цей світ дійсно придатний для проживання? Чи вони не відвідали б спершу навіть кілька різних світів, щоб обрати найкращий?

— Ти вважаєш, що цей янгол був розвідником? — Тамара насупилася. — Ну, це розумно, особливо якщо спочатку янголи не хотіли показуватися людям. Таке забите село у глибині лісу ідеально підходило для криївки.

— Але ж важко зберегти щось подібне в таємниці, — сумнівався Хуберт.

— Дівуля має рацію, — почувся за їхніми спинами старечий голос. — Двадцять років тому в цьому селі був янгол. І ніхто про нього не довідався.

Друзі різко озирнулися. Позаду стояв сивоволосий, але ще міцний чоловік із густою бородою, в якій заплуталися крихти хліба. Він мав кошлаті брови й червоний ніс, який свідчив про любов до міцних напоїв, а вбрання складалося з багатьох прошарків старої, брудної і місцями подертої одежини. «На вигляд він наче жебрак», — подумала Ніна.

— Хто ви? — запитала Тамара. — І що тут робите?

— Живу. А от що ви тут робите? — незнайомець кліпав маленькими очками, і це надавало йому на диво хитрий вигляд, наче він був гномом-переростком.

Ніна зауважила також, що чоловік мав сільський акцент, але не настільки сильний, як можна було сподіватися від того, хто все життя провів у Старих Кутах. Той, хто трохи потинявся світом, нахапався міської мови, а на старість повернувся до рідного села?

— Ми… просто так прийшли, — сказала Ніна. — Ми не знали, що хтось тут мешкає.

— Та дівчинка — це ваша онука? — поцікавилася Тамара.

Старець знову закліпав, а його водянисті оченята блиснули під кошлатими бровами.

— Яка дівчинка?

Він говорив правду, бо ніякої дівчинки дійсно не існувало, — чи, може, брехав, бажаючи захистити дитину від чужинців? Ніна вирішила, що тут немає різниці, — не дівчинка зараз була найважливішою.

— Де поділися інші мешканці? — Хуберт поставив найважливіше запитання.

Старий харкнув і сплюнув.

— Пішли, давно.

— А ви залишилися? Чому?

— Це земля моїх батьків.

— А ви розповісте нам про янгола? — Ніна глянула благально. — І про те, чому пішли інші? Це важливо! Просимо.

— Чому ні? Як хочете послухати, то розповім. Рідко маю можливість із кимось побалакати.

Тамара відтягнула Ніну й Хуберта вбік.

— Ми запізнимося на вечерю, — прошепотіла.

— Устигнемо, — заспокоїла Ніна, хоча й не була впевнена. — Тільки й того, що доведеться повертатися в темряві. Маєш ліхтарика?

— Авжеж.

— А Яцек? — запитав Хуберт. — Коли помітять, що нас немає…

— Але ж ми одразу повернемося, — перебила Ніна. — Навіть коли зрозуміють, що ми зникли, до нашого повернення ВОНИ не встигнуть йому нічого зробити, правда.

Дівчина знову не мала впевненості, але воліла в це вірити — бо так було простіше, бо шанс отримати відповіді спокушав. Тож Ніна заштовхала вглиб свідомості картинку непритомного Яцека й розлюченої Лени (адже обіцяли їй, що будуть до вечері), а також думку про Видру, яка викликає один із їхніх кодів на допит. Ризикували, так, але інколи просто треба ризикувати.

Ніна поглянула на старого, який терпляче чекав, спостерігаючи за нарадою їхньої групки.

— То як, ви нам розповісте?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна дізнається історію вугляра,
а привиди з’являються знову

Їм пощастило: коли заходили до великої зали, до вечері залишалося десь п’ять хвилин. Лена зі свого ліжка незадоволено зиркнула, а потім повернулася до перерваної розмови з Міхалом. Ніна зняла пальто, кинула його на ліжко — і саме цієї миті до неї підійшов Жук.

— Я вас шукав, — сказав, переводячи очі з Ніни на Тамару й навпаки. Це був погляд, що викликав неспокій, бо очі Жук мав дуже темні, вони вирізнялися на блідому вузькому обличчі. Його волосся було чорне й гладенько зачесане назад, із темно‑синім відлиском, справді трохи нагадувало панцир жука. — Де ви були?

— У ванній, Ніна робила мені макіяж, — відповіла легковажно Тамара. — Це трохи затягнулося, розмалювала мене в такий жахливий зелений колір, що ми потім не могли всього змити…

— І для макіяжу вам довелося вдягати пальта?

— Тут усюди холодно, — поскаржилася Ніна. Це була правда, багато хто із в’язнів надягав пальта, навіть якщо йшов у туалет. Ніна й Тамара — ні, але Жук не міг про це знати.

— А ваш товариш? Той худий, із дуже світлим волоссям? Його також ніде не було.

Ніна стенула плечима.

— Певно, пішов із кимось розмовляти. А зрештою, можете самі його запитати, — вона не хвилювалася за Хуберта, бо була впевнена, що хлопець збреше переконливіше, ніж будь‑хто з них.

Жук стиснув губи.

— Запитаю, можеш бути впевнена. А шукав я вас, бо ваш приятель прийшов до тями.

— Яцек? — Тамара пожвавилася. — Ми можемо його побачити?

— Не сьогодні. Він спить, лікар Ведмідь сказав, що поговорити з ним можна буде завтра. Я хотів сказати вам, бо мені здавалося, що ви через нього непокоїтеся…

— Непокоїмося, — запевнила Тамара.

— І ми дуже вдячні, що ви нам про це сказали. Дякуємо, — поспіхом додала Ніна.

Жук, приймаючи подяку, не посміхнувся, не кивнув. І далі дивився на обох дівчат, а його темні очі були холодні, наче арктична ніч.

— Я намагався бути ввічливим, але, щиро кажучи, не впевнений, чи це доречно у вашому випадку. Може, ви й справді займалися у ванній бабськими дурощами, а може, і ні — не знаю. Але тепер — кінець зі зникненнями, зрозуміли? Ви й ваш друг будете доповідати щогодини мені чи товаришці Видрі. Щойно запізнитеся на п’ять хвилин, ми зрозуміємо, що ви знову втекли, і тоді зробимо висновки щодо коду 23GD. Це зрозуміло?

— Так, — сказала Ніна, втуплюючи погляд у підлогу. Поряд почула трохи голосніше й менш покірне «так» Тамари.

— Це все. Завтра після роботи можете сходити до шпиталю.

— Дякуємо.

Жук пішов, Тамара схопила з візка, що проїжджав повз них, тарілку й кухоль. Ніна зробила те саме. Не була голодна, але заштовхнула в себе скибку хліба з ковбасою і запила гарячим солодким чаєм. «Треба мати сили», — думала вона, прожовуючи твердий хліб. А взагалі, хоч як подивися, майбутнє вимальовувалося в дедалі темніших відтінках.

* * *

Після вечері Ніна вийняла з ранця зошит із біології і записала найважливіші факти, які запам’ятала з розповіді зустрінутого в селі дідугана. Історія ця, позбавлена нетерплячих запитань підлітків і покашлювань незнайомця, але доповнена Ніниною романтичною уявою, мала приблизно такий вигляд.

У давні часи, чи то одразу після закінчення Першої світової війни, коли Польща отримала незалежність, у Біловіжжі жив молодий єврей, Хаїм Абрамович. Народився він третім сином убогого власника лавки й майже нічим не вирізнявся з-поміж інших, за винятком однієї риси: Хаїм був бридким, але дуже принадливим для жінок — настільки, що коли він стояв за прилавком у батьковому магазині, і єврейки, і християнки приходили туди лише для того, аби пожартувати з ним при закупівлях. Він міг би мати багато дівчат, але, на своє нещастя, обрав Дануту Хризек, панну з рудими кісками, родом із села Старі Кути. Це мала бути велика любов (Ніна дуже хотіла в це вірити), бо Хаїм заради Данки порвав із родиною, охрестився й оселився в убогій хаті тестя, який був вуглярем, а через два роки, коли старий Хризек помер, успадкував його справу.

Ця історія могла закінчитися словами «жили довго й щасливо», але насправді це був початок цілої низки трагедій. По‑перше, Хаїм, вихований у місті — а тепер його звали Кароль Квітень, за тією місцевістю, де хрестили, — не міг бути добрим вуглярем, тож у селі, де половина мешканців працювала в цій галузі, він щоразу ставав посміховиськом. До того ж сусіди досі вважали його євреєм — ще гіршим, ніж звичайні, підступним, таким, що тільки вдає з себе чесного християнина. Кароль із запальністю неофіта бігав на кожне свято до костьолу, дотримувався постів і слухав ксьондза, але це не мало жодного значення, бо для більшості мешканців Старих Кутів він так і залишався пархатим жидом. Жидками були і його діти, а їх він мав із Данкою чимало: дві доньки і троє синів, народжені протягом десяти років. Звичайно, їх усіх похрестили в місцевому костьолі й вони отримали християнські імена. Проте це теж не допомогло, бо, як говорили місцеві, єврей залишиться євреєм і навіть у сьомому коліні погана кров своє візьме.

Село, між тим, щодалі біднішало, випалення вугілля перестало бути вигідним, частина молоді втекла до міста, а старі із завзятістю, гідною кращого застосування, трималися звичного життя. Й от прийшла зараза — «зле повітря», як говорили селяни — тільки якась дивна, бо зазвичай хвороба забирала найслабших, дітей і старців, а ця вподобала чоловіків і жінок у розквіті сил. За два тижні цвинтар біля костьолу збільшився втричі, а половина дітей у селі втратили батьків. Винятком була родина Кароля, в якій чомусь — наче зла доля хотіла виокремити родину Квітнів і тут, — сталося навпаки: вижили батьки й найстарший син, а померли четверо найменших. Через кілька місяців Данка народила шосту, останню дитину, хлопчика, якому батько дав єврейське ім’я Даніель. Ніні здавалося, що це була ознака бунту, адже Кароль зрозумів, що ані його самого, ані його родину селяни ніколи не сприйматимуть як справжніх поляків, і наче остаточно визнавав своє єврейство. І хоч як дивно, відтоді стосунки між родиною Квітнів і сусідами трохи потеплішали, наче люди вважали, що смерть чотирьох дітей — достатня кара за нечисту кров. Уцілілі хлопці, старший Антек і молодший Даніель, могли зростати доволі спокійно.

Кілька років здавалося, що у Квітнів усе якщо не добре, то принаймні краще, аж поки в рік великої засухи (Ніна здогадувалася, що був то, ймовірно, 1932-й) життя села сколихнули дві події.

Першою, менш серйозною, було прибуття братів Козелів, Яна та Юзефа. Ян називав себе фотографом й увіковічував ті сільські професії, які щезали, — наприклад вуглярство. Юзеф же начебто щось писав, вірші чи прозу (місцеві не дуже відрізняли одне від іншого). Брати винайняли кімнату в коваля і вешталися селом: Ян із великим апаратом на штативі, Юзеф здебільшого в пошуках партнерів, аби розпити келишок чи два. Селяни спочатку ставилися до них недовірливо, навіть ходили плітки, начебто ніякі вони не митці, а бандити, які переховуються в лісі від поліції. Проте із часом присутність Козелів стала для села звичною, особливо з огляду на те, що Юзеф, начебто хворий на сухоти, щоразу рідше потрапляв людям на очі, а Ян нікому не заважав, бо був мовчазний і не цікавився нічим, окрім свого любого апарату, — навіть рум’яними сільськими дівчатами, які ходили за ним і просили, аби він їх сфотографував.

Другою, значно важливішою подією, було прибуття янгола, який одного жовтневого дня впав з неба у криницю Квітнів. За десять хвилин навколо, охаючи й ахаючи, зібралася чимала юрма. Баби притискали дітлахів до широких спідниць, хлопи прикидали, чи впасти перед дивом на коліна, чи, може, краще схопитися за вила. Урешті‑решт зробили перше, бо янгол був геть справжній, із крилами, у сяючих шатах — точнісінько як зі святої ікони. Представився ґречно Божим посланцем і заявив, що на якийсь час залишиться у Старих Кутах, після чого попрохав мешканців, аби ті зберігали таємницю.

Коваль хотів вигнати Козелів і взяти на їхнє місце крилатого, але той відмовився — поселюся, сказав, у найбіднішої людини, яку ви найменше поважаєте. Чи то в жида Квітня. Навіть якщо селяни як добрі католики й відчули певну зневагу, ніхто не посмів протестувати. Тож крилатий увійшов у хату Кароля, спав на спеціально принесеному для нього різьбленому ліжку, а сяючу голову клав на гаптовані подушки. Дні проводив у костьолі: зачинявся на ключ і нікому не дозволяв заходити — навіть ксьондзу. Ходили різні чутки, але всі вони були далекі від правди, бо скоро крилатий почав запрошувати до костьолу місцевих сиріт, хлопців і дівчат віком від восьми до шістнадцяти років. Ті візити завжди відбувалися однаково: янгол зачиняв за тими, хто заходив, двері, а через годину чи дві сирота виходив, білий зі страху, наче полотно. Діти, опитані дорослими, казали, що янгол показував їм диявола, ув’язненого в шпарині під олтарем, і пояснював, що начебто сирота, якого погань не наважиться атакувати, має виявитися кимось особливим, героєм, призначеним для кращої долі. Про почесті, які чекають на сироту, янгол розповідав так яскраво, що місцеві дітлахи, не зважаючи на переляк ровесників, і собі пхалися до костьолу. Одним із тих, хто неодмінно хотів помірятися силами з дияволом, виявився Антек. Хлопець кілька разів на день з’являвся у церкві й умовляв, аби крилатий дозволив йому пройти випробування — але завжди отримував ту саму відповідь: ти не підходиш, бо маєш обох батьків. Урешті якогось дня коваль і ксьондз вирішили піти до Квітнів і поговорити з упертим Антеком.

Подальшу частину цієї історії Ніна знала: двоє чоловіків прийшли до хати вугляра, сіли на призьбі, чекаючи, поки батько розбудить сина. Потім був крик, закривавлена сокира й тринадцятирічний підліток, який не міг пояснити, чому його батьки мертві. Для місцевих усе було зрозуміло: хлопець так палко прагнув виявитися тим самим сиротою, що скоїв найтяжчий з усіх можливих гріхів, убивши власних матір і батька. Селяни чекали на янгола, який порадив би, що треба зробити в цій ситуації, але він зник, наче камінь у воді. Усі вирішили, що крилатий, наляканий жорстокістю вчинку, відвернувся від села й полетів шукати більш богобоязних господарів. Тож місцеві взялися самі роздавати справедливість і повісили Антека на гілці, стиха розраховуючи, що після смерті винного юнака янгол повернеться.

Але той не повернувся, і, що гірше, тієї самої ночі костьол тріснув навпіл, а шпарина під олтарем — доти невеличка, дрібна помилка в конструкції, яку просто не доходили руки залатати, — раптом розрослася до великої щілини. Щілини, з якої вилилася срібляста імла й виповзли дияволи, уже не один, а кільканадцять постатей з очима, що палали в пітьмі червоним. Перелякані селяни втекли, кинувши увесь скарб, залишивши в сараях худобу, а у дворах прив’язаних собак, чий гавкіт міг їх виказати. Пішли майже всі, за винятком однієї родини, яка не мала наміру кидати землю предків і сховалася від привидів у криниці…

У цей момент Тамара рішуче шарпнула подругу за рукав і зажадала, щоби вони повернулися до Інституту, а Хуберт її підтримав, тож Ніна не встигла запитати, як їм вдалося пережити й хто ще — окрім старого — до тієї родини належав. Це вже не мало великого значення, вона й так дізналася про найважливіше.

Дівчина вийняла з‑під подушки фото Антека і якийсь час розглядала його. Хлопець із викликом дивився в об’єктив, а в його очах видніли неспокійні іскорки. «У нього диявол під шкірою», — мабуть, сказала б Нінина мати, але навіть вона не заперечила б, що Антек на фото здавався симпатичним і що в ньому було чимало похмурої чарівності. Дівчина намагалася уявити, як це: зростати у практично відрізаному від світу селі, де всі ставляться до тебе погордливо. Адже те «потепління» стосунків після зарази, імовірно, означало, що в родину Квітнів уже ніхто не кидав каміння, а не те, що селяни раптом стали з ними сердечними друзями. Ніна зрозуміла, що на всіх фото Антек був або ж сам, або з батьками чи молодшим братом — і ніколи з друзями. Самотній тринадцятирічний хлопець, який, схоже, завзято мріяв отримати нарешті свій шанс і вирватися зі Старих Кутів. Стати кимось, героєм, а не зненавидженим сільським парубком, якого всі обзивають пархатим жидом. Тоді з’явився янгол, котрий обіцяв золоті гори саме сироті. Антек, наче на зло, сиротою не був, йому бракувало всього, але — не батьків…

Це підходило? Страшенно підходило.

Ніна з люттю роздерла фото. Тамара глянула здивовано, але раніше, ніж устигла запитати, прийшла Видра й загнала дівчат у душову. Ніна під душем розплакалася, сльози змішувалися з гарячими струменями, що били її скалічене тіло.

«Я не вірю, що це правда, — повторювала вона подумки, — не вірю, не вірю, не вірю». Хотіла затулити вуха й кричати так, аби заглушити голос у своїй голові, який говорив їй, що це паскудний світ, де тринадцятирічні діти вбивають батьків, і що одним з цих дітей був Антек Квітень із села Старі Кути.

* * *

Цієї ночі уві сні Ніна знову сиділа на призьбі хати, чула крик, потім скрип дверей, що поволі відчинялися. Цього разу вона майже знала, хто з них вийде, майже була впевнена, але не озирнулася, аби перевірити, поки що — ні. Надто сильно боялася.

— Ти знову кричала крізь сон, — сказала Тамара вранці, коли Ніна допомагала їй надягати светр.

— Справді?

— Ага. Тобі снилися жахи?

— Мабуть, — Ніна забула, кого думала побачити, але пам’ятала все інше, кожну хвилину цього проклятого сну, хоча й не хотіла про це говорити.

— Я мало спала, — скривилася Тамара. — Цей ненависний дощ постійно мене будив.

— Який дощ?

— Усю ніч дощило. Ти справді не чула?

— Ні.

Тепер у вікно били краплі настільки малі, що їхній одноманітний шерех радше заколисував, ніж будив.

Тамара насправді здавалася невиспаною, але, коли вони йшли до «ясел» (Ольгу відіслали додому, і дівчата залишилися самі), явно пожвавилася і навіть застрибала по плитках коридору, наче грала у «класики».

— Ти, здається, дійсно любиш дітей, — сказала Ніна, яка, на противагу подрузі, була в жахливому настрої.

— Я завжди хотіла мати брата, — зізналася Тамара. — Я могла б розповідати йому історії про потвор.

— Лякати?

— Ну а для чого ще потрібні молодші? — дівчина радісно вишкірилася.

Ніна подумала про Шимека, але вирішила не підтримувати цієї теми.

У «яслах» панувала похмура атмосфера: Ворона була явно на нервах, підопічні — вередливі й осовілі. У кількох була гарячка, а Бася і Марися вночі блювали.

— Якийсь вірус, — сказала Ворона. — Нічого серйозного, лікар Ведмідь уже тут був. Обережніше, дівчата, щоб не заразитися.

Ніна мала намір бути обережною і в межах цього наміру широкою дугою оминула дітлашню, скупчену посеред кімнати, а потім пірнула між полицями з книжками. Взяла «Два роки канікул» Верна (уже читала), трохи роздумувала над «Робінзоном Крузо», але врешті‑решт відклала. І тут її зацікавив запилений томик, устромлений поміж пригодницькими романами. Цю книжку вона також раніше читала, але не мала нічого проти того, щоб освіжити пам’ять. Ніхто на неї не зважав, тож Ніна могла спокійно зануритися в читання. З місця, де сиділа, дівчина чула звуки кухонного життя з‑за стіни: шум води, дзенькання склянок, а потім свист поставленого на вогонь чайника. За мить вона почула стукіт у двері й шелест розмови. Поспішно підхопила чашку, що стояла на полиці, допила рештки холодного чаю, а чашку приклала до стіни — тепер уже чула окремі фрази з дискусії, яка велася приглушеними голосами. Ворона говорила про евакуацію і що «наближається річниця». Потім хтось промовив ім’я Лукаша, а Ворона заявила:

— Малий хворий, якийсь вірус…

Хлопець був серед тих, хто почувався непогано, а тому Ніна подумки подякувала Вороні за невелику брехню. Пізніше таємничий хтось (здається, чоловік, хоча говорив він так тихо, що важко було розрізнити слова) сказав щось про вечір, дівчина не розчула.

«Прийдемо по нього ввечері»?

Якщо так, це означало, що брехня Ворони не допомогла й у хлопця залишилося якихось дванадцять годин, а потім — хворий чи здоровий — він буде змушений протистояти привидам у костьолі.

Ніна намагалася читати, але не могла зосередитися. Лише бездумно гортала сторінки роману, аж доки знайшла на останній напис: «Власність Агнешки Лучевської». Їй стало холодно, вона вперше усвідомила, що всі ці книжки — а найімовірніше, й іграшки також — колись комусь належали. Раніше уявляла Ворону чи якусь іншу жінку в мундирі, як вона ходить по магазинах й обирає речі для дитячої кімнати. У цій картинці було щось симпатичне, що робило ЇХ майже нормальними людьми. Тепер дівчина думала, що все, що її оточує, було не куплено, а вкрадено. Вона уявила Агнешку Лучевську та її чоловіка, яких рано‑вранці виводять із будинку, їхню малу донечку (чомусь вона думала, що це була дівчинка), яка з розпачем дивиться на людей у мундирах, що виносять усе з дитячої кімнати, пакують у ящики іграшки й книжки, після чого вивозять десь далеко.

Ким була дитина, яка колись цим усім бавилася? Вона повинна бути (Ніна досі думала про дівчину) доволі дорослою, аби тягати книжки з батьківської бібліотеки і ховати поміж пригодницькими романами. Одинадцять років? Дванадцять?

Як її звали? Де вона тепер? Де її батьки? Що трапилося з родиною Лучевських?

Ніна закрила книжку й підійшла до вікна. Дощ, що падав усю ніч, перетворив площу перед входом на велику багнисту калюжу, в якій загрузали колеса машин, а молоді солдати бігали вперед-назад, по кісточки в каламутній воді. Щось кричали, але з цієї відстані, дивлячись крізь скло, дівчина не чула жодного слова. Лише бачила, як відкриваються і закриваються роти, як руки креслять у повітрі складні знаки, а ще помічала неспокій, написаний на обличчях.

«Евакуація, — подумала Ніна. — Чи це означає, що нас звідси заберуть? Може, тому всі так сильно нервують — бо треба зачинити Інститут і вивезти в’язнів? А коли так, то що потім? Заберуть нас до іншого Інституту? Відпустять? » Вона уявила, як повертається додому, хоча в глибині душі не вірила, що це виявиться настільки просто. Ніщо не буває простим, цьому вона вже встигла навчитися. Потім дівчина ще якийсь час фантазувала про втечу (поки що обходячи питання, що робити з Яцеком, якому, напевно, потрібен ще тривалий час для одужання). Під час евакуації, мабуть, буде чимало хаосу, тож вистачить і хвилинки неуважності, щоб утекти…

* * *

Ніна стояла біля вікна, спостерігаючи, як з лісу наповзає туман. Густі сріблясті клуби наблизилися до огорожі, а потім затрималися перед нею і наче… завагалися? Дівчина стримала дихання, дивлячись на солдатів, що бігали з автоматами. Раптом вона підстрибнула, коли в неї за спиною зарепетувала дитина. Дівчина озирнулася — посеред кімнати світловолоса Марися верещала, червона від злості, а з її носа текла тоненька цівка крові. Ворона вже бігла до білявки, але Тамара виявилася швидшою.

— З нею нічого не сталося! — кричала. — Вона просто впала, я бачила! Нічого з нею не сталося!

Вийняла хусточку, витерла Марисі ніс, а дівчинка втиснулася їй в обійми й заплакала, схлипуючи щоразу частіше.

— Нічого з нею не сталося, — повторила Тамара. — Це не воно…

— Не що? — очі Ворони небезпечно звузилися.

— Не те, що ви подумали.

Жінка стисла уста.

— Ти уявлення не маєш, про що я думаю.

— Прошу, — прошепотіла Тамара, а Ніна усвідомила, що вперше бачить, як подруга про щось просить таким-от тоном. — Будьте людиною.

Якусь мить вони мірялися поглядами, і дівчина несподівано виграла, бо Ворона відвернулася. На жаль, її погляд упав на Ніну, яка стояла біля вікна.

— А ти що там робиш? — запитала. — Чому не займаєшся дітьми? І що це за книжка?

Дівчина глянула на роман, який досі тримала в руці.

— «Монах», — відповіла, розумно вирішивши, що вистачить і того, що відповість тільки на останнє запитання.

— Якась релігійна? — на обличчі Ворони з’явився вираз огиди.

— Навпаки, це смілива критика католицького кліру, показує, який він зіпсований, на прикладі одного монаха, котрий зґвалтував власну сестру, а потім…

— Досить, — кахикнула Ворона. — Можеш читати після роботи. А зараз займися дітьми. Розкажи їм якусь історію, безсумнівно, вони тебе охоче послухають. Тільки без усіляких непристойностей, зрозуміла?

— Але…

— Жодних «але». Відклади книжку й берися до роботи, — Ворона повернулася на кухню, найімовірніше, щоб заварити собі ще одну чашку чаю.

Ніна неохоче присіла біля Тамари, яка трохи посунулася на килимі. Чотирнадцять пар очей із цікавістю вдивлялися в неї — дівчина аж відчула себе ніяково. Не любила говорити, коли на неї витріщалися (винятком була школа, там вона охоче відповідала). Але ж на неї дивилися не дорослі й навіть не ровесники, а група дітлахів, а хто переймається дитячою увагою? Крім того, улітку, коли вона їхала потягом до Маркотів, переповіла Славеку всього «Графа Монте‑Крісто», тож може і з цим упоратися.

Шукала в голові якусь відповідну історію, де було би багато пригод і мало небіжчиків, але на думку спадали лише моторошні книжки: «Собака Баскервілів», «Дракула», «Привид опери»… Нарешті дівчина здалася і почала:

— Одного похмурого осіннього вечора наш герой, назвемо його, може… — вона замовкла, бо забракло ідей.

— Як ми його назвемо? — запитала Тамара, і звідусіль посипалися пропозиції:

— Здишек!

— Артур!

— Стефан!

— Панкратій!

— Кайтек!

— Хай буде Стефан, — вирішила Ніна. — Тож Стефан приїхав до свого приятеля, Родеріка Ашера, який мешкав у великому похмурому замку…

Ніна говорила, її голос змішувався із шумом дрібного дощу, який знову забарабанив у скло. Знадвору почувся звук пострілу, і всі в кімнаті нервово здригнулися, а Марися знову захлипала.

— У Родеріка була сестра, леді Мадлен, дуже красива…

— Дивне ім’я, — висловила претензію дівчинка з темними кісками. Зося? Зузя? Ніна не пам’ятала.

— Мабуть, польською вона звалася б Магдалена.

— То й кажи «Магдалена», — відгукнувся Лукаш. — А не якась там Мадлен.

— Добре, тож Магда була дуже красива, але й дуже хвора. Страждала на каталепсію: час від часу її тіло застигало в одній позі, холодне й нерухоме. Ця хвороба щодня ставала сильнішою, і дівчина скоро мала померти…

— І ніхто не міг їй допомогти? — голосно запитала Зося-чи-Зузя. — Не було лікаря?

— Ні, — відповіла, дратуючись, Ніна. — Замок стояв на відлюдді, за багато кілометрів від найближчого міста, а Родерік і Магда були останніми в роду. Не мали грошей, їхня садиба з кожним сірим похмурим днем дедалі більше перетворювалася на руїну…

— Слуг вони також не мали? — це знову був Лукаш.

— Колись мали, але тепер грошей на них не вистачало, останній слуга втік у паніці, побачивши жахливий стан будинку.

— Так їм і треба, буржуям, — заявив хлопець. — Мій тато говорить…

— Годі про те, що говорить твій тато, — прийшла на допомогу подрузі Тамара. — Слухайте, а то наступного разу станете жертвами індіанських воїнів і будете спечені над багаттям, зрозуміло?

— Ми не можемо всі бути жертвами, — запротестувала Зося-чи-Зузя, але замовкла під грізним поглядом Тамари.

— Ніно? — старша дівчина глянула на подругу. Надворі знову пролунав постріл, у кімнаті стало темно, туман, що обліплював шиби, ледь пропускав сонячне світло.

— Однієї грозової ночі Магда померла. Блискавки роздирали небо. Стефан і Родерік були змушені самі поховати у крипті її красиве, біле, наче сніг, і холодне, наче крига, тіло. Завалили мавзолей кам’яною плитою і повернулися нагору, аби в теплі каміну вгамувати розпач. Стефан читав оповідання про лицаря, який намагався увірватися до хати пустельника, аж раптом почув звук, наче хтось молотив у двері…

Геп! Геп! — долинуло звідкись знизу. Всі підстрибнули, дощову імлисту тишу роздер іще один постріл. Тепер уже плакало кілька дітей, а Ворона вийшла з кухні й обійняла Марисю та хлопця, який саме захлипав. Тамара ткнула подругу ліктем.

— Кажи далі.

— Але ж…

— Вони не боятимуться, якщо ми їх чимось захопимо.

Ворона кивнула Ніні, і дівчина продовжила розповідь, хоча здавалося, що її слухає дедалі менше дітей. Тепер вона говорила більше для того, аби чимось зайняти саму себе, а не їх.

— Коли Стефан читав про битву лицаря із драконом, то почув протяглий скрегіт, який звучав точнісінько як гарчання дракона…

Із коридору долинув стогін дверей, що оце зараз відчинилися, — він не нагадував гарчання дракона, але діти все одно зблідли й затрусилися.

— А коли лицар в оповіданні впустив металевий щит, до вух Стефана долинув…

Раптовий дзвін скла був гучнішим за будь‑який постріл. Ніна тепер чула голоси солдатів, які бігли коридором, і слова, якими вони обмінювалися:

— Вони в лівому крилі! Прикрити тили! Швидше! Швидше!

Ще одне скло розбилося десь на першому поверсі, уламки посипалися на підлогу із брязкотом, який міг видати кинутий на камінь металевий щит. І цього разу не було вже жодних одиночних пострілів — були черги, одна за одною, вони злилися в рев, що ранив вуха. Коли галас і торохтіння автоматів замовкли, Ніна якусь мить чула їхнє відлуння у себе в черепі.

А потім згасло світло й завила сирена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна обшукує архів і розкриває секрет Хуберта

— Нічого не сталося, — Ворона стояла, а світло над її головою то загоралося, то згасало. Сирена все вила, стогнучи, що нагадувало Ніні сигнал «швидкої допомоги». — Зберігайте спокій! Спокійно, я сказала! Зараз ми спустимося у сховище в підвалі, якомога тихіше й без паніки. Жодного тупотіння, криків чи розмов. Якщо слухатимете мене, нічого ні з ким не трапиться. Беріть пальта. Я йду першою, Тамара й Ніна — останні, пильнують, щоб ніхто не загубився, зрозуміло?

Перелякані діти незграбно вдягалися і товклися у дверях. Ворона пропхалася між ними.

— Я перша, ви за мною, — повторила. — Ми порозумілися? Станьте парами, Лукаше, хапай мене за руку. Ходімо!

Вони йшли коридором у примарному миготливому світлі. Діти замовкли більше зі страху, ніж тому, що послухалися Ворону. Але принаймні було тихо. Навіть Марися припинила хлипати. Різкі проблиски ламп, що звисали під стелею, підкреслювали блідість облич і великі перелякані очі. З нижніх поверхів долинали крики солдатів, тепер далекі й стишені товстими стінами.

— Що відбувається? — Тамара наблизила губи до вуха приятельки. — Привиди атакують?

Ніна кивнула. Паралізуючий страх ще не зовсім відпустив її, вона ще не була в змозі тверезо мислити, але вже знала, що це, схоже, єдина для неї оказія.

Замішання, хаос, солдати, які бігають тудисюди, — хто у цій ситуації зверне увагу на двох підлітків, що опиняться там, де їх не має бути?

Вона схопила Тамару за руку.

— Я мушу йти, — прошепотіла.

— Куди? — ще один проблиск викресав з Тамариних очей здивування. — Зараз?

— Потім тобі розповім. Упораєшся з ними?

— Якщо треба… Але ти будеш винна мені пояснення.

— Авжеж.

Ніна відпустила руку подруги, а потім сповільнила кроки, аж поки не залишилася позаду. Ніхто на неї не обертався, ніхто не звернув уваги, що одна особа відстала. Дівчина почекала, поки зграйка, яку вела Ворона, зникне за рогом, а тоді бігом рушила до архіву. Металеві сходи гуділи від тупоту багатьох ніг, з нижніх поверхів чулися крики однієї з охоронниць, а коли Ніна виглянула за поручні, то помітила, як підіймається «прибиральна група». Ніхто не плакав, але підлітки здавалися настільки ж приголомшеними й наляканими, як і малята в дитячій групі.

Ніна звернула вбік, а потім почекала наближення голосів. Із протилежного боку йшла група «Е». Чудово, краще й бути не могло. Ніна кинулася за найближчий ріг і пропустила опікуна, який вів свою зграйку. Щастя й надалі їй сприяло, бо Хуберт ішов останнім праворуч, за ним — тільки одна дівчина. Ніна простягнула руку й схопила хлопця за плече, а здивованій дівчині підморгнула, приклавши палець іншої руки до губів. Колежанка Хуберта зрозуміла, бо пішла далі, наче нічого не сталося.

— Що ти тут робиш? — запитав хлопець.

— Архіви зачинені? — Ніна без вступу перейшла до справи. — У кого ключі?

— У Мишолова, але навіщо…

— Лети до нього і скажи, що ти забув щось важливе й маєш повернутися туди на хвилинку.

— Але…

— Уперед!

Здивований Хуберт не мав, на щастя, наміру скандалити: просто побіг до опікуна групи й за мить повернувся із ключами.

— Я сказав, що залишив там чайник на плиті, — заявив хлопець.

— Дуже мудро, — похвалила Ніна, встромляючи ключ у замок.

* * *

Лампочки під стелею нарешті припинили блимати, сирена стихла — в Інституті запанувала тиша. Тільки знизу деякий час іще чулося дудніння металевих сходів, але все далі й далі, аж урешті стихло й воно. Ніна і Хуберт прослизнули до архіву. Всередині було темно, якщо не зважати на світло ліхтаря, що заглядало у вікно й кидало на підвіконня жовтявий відблиск.

— Увімкни світло, — прошепотіла Ніна.

— А не помітять, що ми тут?

— Ну, виходу в нас немає.

Люстра засяяла м’яким світлом, і дівчина голосно зітхнула. Вона ніколи не бувала в архівах (заглядання крізь шпарину не враховується), тому уявляла запилену й повну паперів кімнатку, проте Ніна опинилася у приміщенні розміром із гімнастичний зал, де посередині стояли три великі, завалені паперами столи, а вздовж стін від підлоги до стелі тягнулися ряди металевих шафок.

— Тут є ще одна кімнатка, трохи далі, — сказав Хуберт.

— І що там?

— Комп’ютер: ну та машина, в яку ми вкладаємо картки з дірками. І маленька комірчина з кухнею, де можна зробити чай, якщо хтось хоче.

— Зараз машини нас не цікавлять. Ми шукаємо інформацію про червоні картки й рапорти про забраних до костьолу сиріт. Знаєш, де вони?

— Гадки не маю.

«Легко не буде», — подумала Ніна, заплющивши очі.

— Добре, тоді інакше. Не заглядай у шафки, про які ти точно знаєш, що в них лежить, і покажи мені інші.

Хуберт мить розмірковував.

— Отам, — вказав на стіну навпроти вікна. — До тих ми ніколи не заглядаємо.

Шафки були зачинені, але, на щастя, один малий ключик на великому кільці відмикав усі. Усередині на металевих полицях громадилися стоси запилених актів, якісь рапорти, папери й шкіряні течки, коробки, повні кінострічок. Ніна подумки застогнала і мало не відмовилася від ідеї, але Хуберт уміло взявся усе перетрушувати, тож вона не хотіла пасти задніх. Якщо вони сюди потрапили, треба скористатися можливістю.

— Червоні картки й рапорти про сиріт, ага? — ще раз перепитав хлопець.

— Так. Тільки тихо!

Хуберт кивнув і якусь хвилинку працював мовчки, пильно прислухаючись. Раз у раз долинали далекий постріл, тупотіння ніг у другому крилі будинку, віддалене бамкання дверей — десь ішов бій, розігрувалася драма, але в архіві панував спокій. «Поки що», — подумала Ніна. А якщо солдатам не вдасться затримати привидів? Якщо ті прийдуть сюди разом із туманом? Дівчина сподівалася, що достатньо буде сховатися і сидіти тихо — вони ж саме так вижили в лісі, але надії іноді бувають марними. Вона лише здивувалася, наскільки змінило її проведене в Маркотах літо. Колишня Ніна в такій ситуації завмерла б із переляку й не зробила б нічого розумного, а тут — прошу: авжеж, боялася, важко було заперечити, — підстрибувала ледь не від кожного звуку, але це не заважало їй діяти й думати.

Ну, скажімо, заважало трохи менше, ніж колись. Ніна й надалі рішуче віддала би перевагу спокійним міркуванням у кріслі або на зручному дивані.

— Знаєш, що відбувається? — прошепотів Хуберт. — Я думав, що привиди не можуть заходити до будинку…

— Вони стають сильнішими, бо наближається річниця, — тихо відповіла Ніна.

— Антекової смерті?

Вона кивнула.

— Їхня сила зростає і зменшується в десятилітньому циклі, так мені здається. Ну, через той німецький загін, який зник у лісі десять років тому.

— То навіщо вони створили Інститут у такому місці?

— Може, не знали, що сила привидів зростатиме? Фабрика стоїть тут з війни, але я готова закластися, що Інститут Тотенвальд постав не більше ніж кілька місяців тому. Або й навіть тижнів. Наприклад, наприкінці вересня.

— Чому саме тоді?

— Бо тут є документи, дивися, — вона вийняла із шафки течку з написом «Планування Інституту дослідження паранормальних явищ — опис території», а вгорі стояла дата, 23 вересня. Дівчина відкрила течку й побіжно проглянула вміст. Карта фабрики й околиць могла придатися, але, окрім цього, тут не було нічого цікавого.

Хуберт спочатку заглядав їй через плече, але швидко припинив і повернувся до пошуків у своїй шафці. Ніна перегорнула ще один аркуш і знайшла надрукований на машинці рапорт. «Село Старі Кути розташоване на відстані трьох кілометрів на півн. -сх. від планованої садиби Інституту, — прочитала вона. — Воно покинуте, є сліди магічної активності, зокрема нетипова тріщина в дерев’яному костьолі. На подвір’ях численні кістки свійських тварин, але жодної людської. За єдиним винятком: у криниці біля хати, що стоїть найдальше на південь, ми знайшли скелети трьох осіб: зважаючи на розміри й рештки зотлілого одягу, вони належать старому чоловікові, жінці й дитині жіночого роду. Товариш Щур запропонував влаштувати достойний похорон, але ми вирішили, що за відсутності часу досить і того, що ми засиплемо кістки землею».

«Криниця біля хати, що стоїть найдальше на південь», — подумала Ніна. Та сама, біля якої вона розмовляла з Тамарою, а потім гойдалася на криничному журавлі. Та сама, в яку Тамара так легко могла впасти, якби перечепилася об зруб. Вони були так близько від трьох тіл, але жодна з них нічого не відчула.

— Ніно? Гей, Ніно! — тільки тепер вона почула, що Хуберт щось каже.

Сховала рапорт до течки і засунула її на місце. Глянула на хлопця, який, збуджений, порпався у великій коробці, повній кінострічок. Вони не мали назв чи описів, тільки дати й коди, багато кодів.

А картки, на яких коди було записано, були червоними.

Хуберт і Ніна перезирнулися.

— Вважаєш, що це воно? — прошепотів хлопець.

— Не знаю, — відповіла дівчина, зауваживши, що цих бобін щонайменше тридцять. Навіть якщо кожна відповідала одній червоній картці, вони траплялися геть не «дуже рідко». — Але в будь‑якому разі в нас немає де проглянути ці фільми… Хіба що тут є проектор?

— Може, у тих кімнатах, де…

— Тихо!

Хуберт завмер із розкритим ротом. Ніна вказала рукою на двері, з‑за яких чувся звук кроків; вони наближалися. Діти перезирнулися розширеними від страху очима, не в змозі зробити жодного руху, не маючи жодної конструктивної думки. Тільки за мить дівчина опритомніла достатньо, аби зрозуміти, що це не могли бути кроки привидів — звучали надто по-людськи, а крім того, ніде не було видно туману. Також це не був характерний тупіт важких військових чобіт. Коридором ішов той, хто носив звичайне взуття, хто ходив легким, майже танцюючим кроком.

— Там є хтось? — долинув з‑за дверей дівочий голос.

Лена.

— Вилазьте, поки я не почала нервувати!

Хуберт закліпав, поглядом питаючи в Ніни, чи відповідати, але дівчина безпорадно похитала головою.

— Рахую до п’яти — і маєте бути в коридорі, зрозуміло?

Ніна раптом наважилася, виловила з коробки бобіну з датою, коли ВОНИ забрали Маріуша, і запхнула під пальто. Сховала коробку й замкнула шафку. Хуберт зробив те саме з іншою шафкою.

— …чотири, п’ять!

— Ми вже виходимо.

— Пощастило вам, — сказала симпатична шатенка, коли вони опинилися в коридорі.

— Що ти тут робиш? — запитала Ніна пошепки.

— Жук попросив, аби я перевірила, чи на верхніх поверхах ніхто не залишився. І можеш говорити нормально, привиди в іншому крилі, звідти вони не почують. Ну, хіба що ти будеш верещати, а я сподіваюся, ти не маєш наміру цього робити.

— Я залишив чайник на кухні, — поспішно пояснив Хуберт. — А Ніна…

— Давайте без брехні, добре? Якщо підете зі мною до сховища, я скажу, що зустріла вас, коли ви блукали коридорами.

— Ти можеш брехати? — зацікавилася Ніна.

— Можу, хоча не люблю, — стенула плечима Лена. — І взагалі не розумію, що ти маєш на увазі.

— Здається, розумієш.

* * *

Але вони не встигли спуститися нижче, бо на першому поверсі вирував чималий натовп, а з дверей, які вели до підвалу, виливалися нові хвилі дітей і молоді. Ніна й Хуберт спритно втиснулися в натовп. За мить Ворона схопила дівчину за плече.

— Де ти була? — запитала грізно.

Ніна машинально притиснула до себе бобіну із фільмом. Пальто було товстим, під ним нічого не помітно — принаймні, вона на це розраховувала, — але хвилювалася, що хтось зацікавиться, чому вона весь час тримає руки на животі.

— Я загубилася в цих коридорах, — сказала дівчина. — А потім зустріла Хуберта…

— І ми увійшли до сховища з іншою групою, — додав хлопець і навіть оком не кліпнув.

— Наступного разу дивися, куди йдеш, — кинула Ворона, а потім повернулася до переляканих дітей.

Видра енергійно заплескала в долоні.

— До великої зали, вперед! — сказала. — На сьогодні роботи вже не буде.

Хтось несміливо радів, але більшість підлітків здавалися досить змореними й приголомшеними, аби втішатися.

Ледве Ніна всілася на ліжку й сунула кінострічку під подушку, з’явилася Тамара.

— Ти повинна все мені пояснити, — заявила подруга.

— Я мала піти в архів, а це була єдина можливість. Хуберт мені допоміг.

— Ти знайшла щось цікаве?

— Не знаю, може, й так.

Ніна розповіла про кінострічки й про кістки в криниці.

— Тож виходить, я майже нічого не пропустила, — підсумувала Тамара. — За вами хоча б гнався якийсь привид? І вам довелося ховатися під столом і сидіти тихо, аби вас не помітили й не поперерізали горлянки?

— Ні.

— Точно?

— Здається, що таке я б запам’ятала.

— Дякую. Ти справжня подруга. До речі, маю для тебе презент.

— Який презент? — насупилася Ніна.

Тамара вийняла з кишені пальто конверт.

— Лис дав мені його в підвалі. Сказав, це для тебе, але попередив, що ти спершу мусиш подумати, чи хочеш побачити, що там усередині.

Ніна взяла конверт. Усередині відчувала аркуш цупкого паперу. Явно фото.

— Отак просто підійшов до тебе й дав?

— Отак просто, — кивнула Тамара.

— Ти могла скористатися випадком і запитати його, що він, власне, від нас хоче.

— Не від нас, а від тебе, це по‑перше. А по‑друге, я не мала часу, дітлашню треба було постійно заспокоювати, щомиті хтось із них… Кажу тобі, там панував суцільний хаос.

Ніна крутила конверт у руках. Чи вона справді хотіла побачити те, що всередині?

Авжеж хотіла, інакше цікавість не дала б їй спати вночі. До того ж Лис, певно, чудово це розумів, бо його застереження говорило лише: «Знаю, ти все одно зазирнеш, але приготуйся, бо те, що ти побачиш, може тобі не сподобатися».

Вона підвела погляд на Тамару.

— Ти відкривала конверт?

— Лише зазирнула. Він не був запечатаний, та й Лис не говорив, що це тільки для тебе. Я жахлива, знаю.

«А ще ти точно дівчина, яка не відчуває каяття», — подумала Ніна, але подруга, скажімо правду, таки мала рацію: Ніна не була впевнена, що й сама стрималася б на її місці. Мабуть, не стрималася б.

— Що там?

— Знімки, — Тамара стенула плечима. — Наче з місця злочину. Як на мене, нічого страшного. Сама подивися.

Ніна відкрила конверт і висипала фото на ліжко. Їх було чотири, на першому хата Кароля Квітня зсередини. На підлозі лежали два тіла: чоловік неподалік шафи, жінка біля печі, а між ними в калюжі крові — та сама сокира. На чорно-білому, змазаному й зробленому під дивним кутом знімку (можливо, Ян Козел фотографував без штативу, визираючи з‑за чиєїсь спини? ) мало що можна було побачити. Ніна якийсь час розглядала фото. Не відчувала огиди чи страху, але насправді ледь могла повірити, що дивиться на справжні мертві тіла й на справжню кров. Це здавалося… далеким від реальності, наче театральна вистава. Їй було тільки дивовижно сумно, вона аж злякалася, що розреветься.

Поспіхом глянула на інші фото. Ці вже були зроблені перед хатою і зображували натовп, що зібрався на подвір’ї. Шоковані чоловіки й жінки з криком пропихалися до дверей. На одному фото широкоплечий хлоп виводив із хати Антека, а селяни, здавалося, готові були розірвати його голими руками. На другому було видно малого Даніеля, якого тримала на руках цицьката жінка. Останній знімок був дивним, бо на ньому виднілося лише коло перекошених від злості облич, вихоплених камерою знизу, наче зробив його той, хто лежав на землі. Ніна здогадувалася, що мешканці Старих Кутів збили з ніг Яна Козела й копняками дали йому зрозуміти, що це поганий момент виказувати фотографічну майстерність.

— І як, уже знаєш, хто вбивця? — запитала Тамара з виразом дитини, яка очікує, щоби фокусник витягнув із капелюха кроля.

— Гадки не маю, — зізналася Ніна, обертаючи фото. На одному знайшла написані чорнилом слова: «Палає кам’яний міст, на вежі стоїть дівчина, тримає у руках голуба, дощ мочить сукню з польових квітів».

Ще один допит?

Серце стрибнуло їй у горло, коли Видра вийшла на середину зали й заплескала в долоні, щоби звернути на себе увагу.

— Як я сказала, сьогодні роботи вже не буде, — почала охоронниця. — До вечора ви залишитеся тут. Вам не можна виходити без важливої причини, і я чи товариш Жук будемо пильнувати біля дверей. Обід з’їсте тут. А тепер прошу, щоби представники окремих груп підійшли по термоси із супом і по казанки.

— Ти підеш чи я? — запитала Тамара.

— Можу пройтися, — підвелася Ніна.

* * *

Коли вона повернулася з кухні, Тамара мала дивний вираз обличчя.

— Тут був Хуберт. Побачив фото, а потім узяв одне й кудись побіг.

— Може, сидить на своєму ліжку?

Тамара похитала головою.

Суп вони з’їли без апетиту, у похмурому мовчанні. У залі панувала важка атмосфера, ложки розмірено постукували об стінки казанків, у скло бив дощ, а тут і там чулися притишені розмови. Ніхто не мав бажання по-дурнуватому жартувати, а навколо Ніна бачила бліді обличчя і неспокій в очах.

— Віднесеш? — запитала Тамару, коли вони закінчили їсти.

Подруга звела брови.

— Хочеш мене позбутися?

— Це чесний обмін: я принесла обід, ти повинна віднести посуд. З однією рукою впораєшся, це лише два казанки й один невеличкий термос. А потім запитаємо у Видри, чи можемо піти до Яцека.

Тамара зітхнула.

— Ну, нехай так.

Ніна почекала трохи, а тоді підійшла до ліжка Хуберта. Воно й справді було порожнім, на ньому лежала тільки «Психіатрія». Дівчина провела пальцями по краю — книжка розгорнулася в місці, куди хлопець заглядав найчастіше.

«Параноїдна шизофренія», — прочитала дівчина, а тоді ковзнула поглядом по аркуші, затримавшись на словах «зорові й слухові галюцинації».

Ніна відклала товстий том і пішла до виходу.

— Мені треба в туалет, — заявила.

Видра неохоче кивнула.

— Тільки швиденько.

Замість піти до душової Ніна завернула на сходи. Хуберта знайшла на другому поверсі. Він сидів на найвищій сходинці, підтягнувши коліна до підборіддя і сховавши голову між руками.

— Ти не збожеволів, — сказала. — Повинен цьому радіти. Вона ж мертва.

— Я здогадався, — простогнав він.

— Дай вгадаю: була красива? Світловолоса? — Хуберт мав слабкість до білявок. — Покажеш мені її на фото?

Він підвів голову й сунув руку в кишеню. Там було фото, на якому плечистий чоловік виводив Антека з хати. А збоку, наче відокремлюючи себе від гніву натовпу, стояла молода жінка. Ніна придивилася уважніше: так, це точно був типаж Хуберта. Невеличка солоденька білявочка із волоссям, скрученим у кільця над чолом і з чарівно задертим носиком. Могла мати двадцять-скількісь-там років. Досить багато, щоби виявитися матір’ю малої дівчинки.

— Ти вперше зустрів її, коли ми разом пішли в село, так? Тоді, коли зник у нас з очей?

Хлопець кивнув.

— Сказала, що вона там ховається, і просила, щоб я нікому не говорив. А потім… Потім побачив Лиса й сховався, щоб він мене не побачив, а він… він пройшов поряд, начебто її не бачив. Начебто її там зовсім не було, розумієш? Я не знав, що про це думати, а потім почав читати твою книжку, а там був розділ про шизофренію, і… моя мати…

Ніна кивнула. Мати Хуберта була психічно хворою.

— Я боявся, що це спадкове і я теж божеволію, — поскаржився хлопець.

— Ти не збожеволів, — повторила дівчина. — Це духи. Той старший чоловік, твоя жінка й дівчинка, яку бачила Тамара… Вони всі давно мертві. Ми розмовляли з мертвими. Я могла б здогадатися і раніше. — Вона роздратовано струснула головою. — Часом ми натикалися на різні сліди життя в тому селі: тепла піч, крихти на столі й подібне, але це було… хаотично й нелогічно. Наприклад, у тій хаті, де з комина здіймався дим, я бачила багнюку, наче під вікном стояв хтось у брудних чоботах, але на порозі в куряві не було відбитків ніг. Але ж це неможливо, бо той, хто заходив би в хату, мусив перейти через поріг.

— Вважаєш, що вони всі померли? — запитав Хуберт. — Усе село?

— Може, й так. Коли ми спали в машині, я і Яцек чули в лісі плач, наче дитини. Я готова закластися, що це також були духи, ну, знаєш, отих утікачів. Привиди, мабуть, їх дістали й… — вона урвала себе, бо не могла вже думати про людей, які продираються в темряві, уночі крізь ліс, із дітьми на руках, зі скромним майном на спині, про переляк, який стискає їм горлянки, і про паніку, коли їх раптом оточує туман, а в ньому запалюються червоні очі привидів. Про кров, яка всотується в холодну землю, і про мертві тіла, що гниють серед різнобарвного осіннього листя. Вона мимохіть подумала, яким дивом зі звичайної тринадцятирічної дівчини, котрій подобається читати пригодницькі книжки й ходити з подругами в кіно, вона раптом стала тринадцятирічною дівчинкою, для якої нормально думати про подібні речі й яка отримує в подарунок знімки місця злочину, а тоді роздумує, чи її ровесник не забив, бува, сокирою своїх батьків. Вона, мабуть, проґавила момент, коли щось пішло не так.

Хуберт знову засмучено глянув на фото.

— Її звати Кароліна, — сказав він.

Ніна вийняла фото з його руки.

— Її звали Кароліна, це по‑перше, — нагадала безжально. — По‑друге, вона все одно була б для тебе застара, а по-третє, якщо вже тобі подобаються старші дівчата, то я справді воліла б, аби вони були принаймні живі.

— Ти знову з мене кепкуєш.

— А на що ти сподівався? — Ніна вирішила, що краще задавити похмурість у зародку. Врешті‑решт, вона вже досить непогано навчилася розпізнавати настрої хлопця і знала, що Хуберт зовсім не такий нещасливий, як могло здатися. Він просто марудився, бо це здавалося йому відповідним до обставин, цілком романтичним і драматичним. — Ти залицявся до привида у вимерлому селі — як на мене, це цілком слушний привід для кепкування. А тепер ходімо, повернемося, перш ніж Тамара запідозрить, що ми щось приховуємо.

— Що їй скажемо?

— І гадки не маю. Скажи, що захочеш.

* * *

Хуберт наважився сказати Тамарі правду, напевне, розраховуючи, що його духовно-платонічний роман викличе відповідну реакцію, але старша дівчина не дуже цим перейнялася:

— Ну, якщо вже цю проблему прояснили, то ходімо провідаємо Яцека.

Хуберт був розчарований, але це не зашкодило йому давати цілком практичні поради.

— Візьми із собою стрічку, — наказав він Ніні.

— Навіщо?

— На шляху до шпиталю розташовані кімнати для допитів, а в них є проектори.

Ніна напружила пам’ять.

— Там, де мене допитували, жодного проектора не було. Тільки апарат для слайдів.

— А я проектор пам’ятаю, — Тамара підтримала Хуберта. — Я навіть спочатку думала, там показуватимуть фільм, і була розчарована, коли виявилося, що вони лише говорять.

— Ну нехай, — Ніна сунула кінострічку під пальто, хоча щиро сумнівалася, чи вдасться знайти місце, де вони зможуть спокійно її подивитися.

Друзі разом підійшли до Видри, яка сиділа біля дверей.

— А ви куди? — грізно запитала жінка.

— Товариш Жук обіцяв, що після роботи ми зможемо відвідати приятеля в шпиталі, — сказав Хуберт, а Тамара додала:

— А робота вже скінчилася.

Видра якусь хвилину дивилася на них, шукаючи, схоже, аргументи, щоби відмовити, але несподівано втрутився Жук, який саме проходив повз:

— Нехай ідуть. Пошлю з ними когось, щоб мав їх на оці.

«Тобто знайти кабінет із проектором не вийде», — подумала Ніна, коли вони йшли коридором у товаристві молодого солдата із похмурим поглядом.

Яцек сидів на лікарняному ліжку, спершись на подушки. Він був настільки блідий, що обличчя майже зливалося з білизною, з‑під пов’язки на голові видніли брудно-бурі фрагменти виголеної і нашмарованої йодином шкіри, до лівої руки було підключено крапельницю. Вигляд мав дійсно поганенький, але хоча би був притомний. Коли Яцек побачив друзів, його очі засяяли радістю.

— Почуваюся чудово, — заявив попри очевидні факти. — Ведмідь стверджує, що завтра зможу встати. Знаєте, що відбувається? Я чув сирену, а потім хтось бігав коридорами. І всі здаються геть знервованими, але не хочуть мені нічого говорити, лише повторюють, що все нормально…

— Привиди атакували Інститут, але солдатам вдалося їх відігнати, — пояснила Тамара, а Хуберт додав:

— Поки що, бо невдовзі вони повернуться. Невідомо, чи переживемо ми ніч.

— Нас усіх зібрали у великій залі, напевне, щоб ми в разі чого були в одному місці, — додала Ніна, а Яцек насупився.

— У разі чого? Ще одного випадку атаки привидів?

— Наприклад. Або як треба буде нас вивезти. Ворона щось згадувала про евакуацію.

Яцек пожвавився.

— Є шанс, що нас звідси заберуть?

— Шанс є завжди, — уникнула відповіді Ніна, хоча саме цієї миті подумала, що, якби їх і справді мали евакуювати, вона вже бачила б підготовку до від’їзду. За вікном поволі наставали дощові сутінки, а неправдоподібно, щоби солдати мали намір їхати лісом у темряві.

Друзі замовкли на мить, пригнічені думками про те, що принесе ніч. «У Маркотах також бувало жахливо, але ж ми якось упоралися, — подумала Ніна. — Так, але в Маркотах проти нас була лише одна потвора, а тут ще й ВОНИ», — підказував розум.

Яцек неспокійно ворухнувся на ліжку, а радість у його очах згасла.

— Я повинен вам дещо розповісти… — почав він невпевнено.

— Ми знаємо, що це ти на нас доніс, — буркнула Тамара. — Якщо ти про це.

— Так, але… але… я можу пояснити…

— Почни спочатку, — запропонувала Ніна.

Яцек шморгнув носом.

— Початок був таким, як я і сказав: до моєї школи прийшли Чайка та Яструб і забрали мене просто з уроку. Але потім… Мене не повезли сюди, а віддали одному з них, тому, з яким приїхала Ніна…

— Лисові? — дівчина мала передчуття, що історія їй мало сподобається.

— Лисові, ага. І він узяв мене до моря, на такий порожній пляж, і наказав зійти на старий поміст. Лис стояв на початку, а я на кінці й весь тремтів, бо не надів куртку, а було дуже холодно, знаєте, такий паскудний вітряний листопадовий день із дрібним дощиком. Хвилі весь час заливали мені ноги, прогнилі дошки рипіли, й… ну, я дійсно боявся. А Лис почав говорити: що я важкий, а ті дошки довго не витримають, що за такої температури у воді дуже швидко настає охолодження і людина помирає. Навіть давав чіткі цифри й рівняння таким спокійним голосом, наче ми були в школі. Я просив, аби він дозволив мені спуститися, а він сказав…

— Що спочатку ти повинен видати всіх, хто був у Маркотах, — закінчив Хуберт, бо це був очевидний висновок.

Яцек кивнув.

— Я не хотів цього робити, але той поміст зламався, і я упав у воду. Вона дійсно була жахливо холодною, хвилі заливали мені обличчя, а Лис тримав за комір сорочки й не дозволяв рухатися. Я і не знав, що він такий сильний, він геть не здається таким… Я і справді боявся потонути, тож закричав, обіцяючи розказати все, що пам’ятаю. Лис мене витягнув і раптом став страшенно милий, дав ковдру й гарячого чаю, і взагалі. Сказав, що я добре зробив, а він обіцяє, що нікому з Маркотів нічого не станеться, що вони не бажають нас кривдити… Я потім захворів і кілька днів пролежав у лікарні, це правда.

— Перш ніж ми втекли на машині, ти розмовляв з Лисом, еге ж? — упевнилася Ніна. — Ти сказав йому, що ми маємо намір зробити, а він попередив тебе про привидів у лісі?

Яцек кивнув. По його обличчю текли сльози, а потім він розревівся. Ніна почувалася жахливо: з одного боку, вона була сповнена співчуття, з другого — збентежена: хлопці її віку рідко плакали перед дівчатами, а коли вже котрийсь і починав, то йому було по‑справжньому погано.

Тамара й Хуберт теж мали невпевнені обличчя, але досить швидко отямилися.

— Не хвилюйся так, — сказала Тамара, плескаючи Яцека по спині. — Я насправді не маю претензій. Завдяки тобі тиждень не бачу мачуху, а це вже щось.

— Крім того, якби ти їм не сказав, це зробив би хтось інший, а нас усе одно знайшли б, — додав Хуберт. — Мені здається, ці проблеми стали неминучими ще в Маркотах.

— Якщо тебе це втішить, — сказала Ніна, — то я зламалася б набагато швидше. Лисові навіть не довелося би тримати мене у воді.

Вона завжди уявляла, що в подібній ситуації буде сміливою, що стерпить будь‑який біль і будь‑яке страждання, наче персонаж із книжок. І тільки тепер усвідомила, що реальність, імовірно, була би зовсім іншою. Ніна не була героїнею. Авжеж, могла час від часу піти на відчайдушний крок — як тоді, коли вистрибнула з потяга, але довготривалий опір — не її сильна сторона.

— Серйозно?

— Серйозно, — Ніна подумала, що, схоже, каже правду, і їй стало сумно, наче вона саме прощалася зі своїм образом героїні.

Яцек шморгнув носом. І далі не дивився їм в очі, але принаймні припинив плакати.

— Тамара й Хуберт витримали б, — буркнув він, наче з легким викликом.

— Тамара — поганий приклад, бо вона отримала від Славека відповідну рису і це аж ніяк не її заслуга, що вона тепер до дурості відважна…

— Дякую, — сказала старша дівчина, але Ніна не звернула уваги.

— …а Хуберт начитався романтичних книжок, і йому здається, наче він герой звідти. Я і ти — ми нормальні, тому повинні триматися разом, зрозумів?

Хлопець іще раз шморгнув носом і кивнув.

— Вибачте. Я… справді прошу вибачення.

— Усе нормально, — сказала Тамара, а Ніна повторила за нею:

— Усе нормально, — хоча геть так не думала.

Якби Яцек не мав поранень і не був у такому розпачі, усі точно розсердилися б, але ніхто не наважився пащекувати. От тільки це все одно не змінювало того факту, що вони опинилися в Інституті, з перспективою протистояти привидам і мінімальними шансами пережити найближчу ніч. І хоча Тамара й жартувала, таке навряд чи комусь сподобалося б.

Цієї миті Ласка всунула голову в палату й рішуче сказала:

— Кінець візиту на сьогодні. Пацієнт повинен відпочивати.

Тамара сердечно обійняла хлопця, Хуберт подав йому руку — що було трохи смішно, але дивно офіційно. Ніна ж після короткого вагання повторила жест подруги й обережно обійняла Яцека.

— Тримайся, — сказала.

— Нічого зі мною не станеться. Завтра я до вас приєднаюся.

«Якщо «завтра» взагалі настане», — подумала Ніна, але не промовила вголос.

* * *

Вона не встигла зняти пальто чи навіть вийняти з‑під нього кінострічку, яку досі притримувала руками.

Не встигла зробити нічого, бо, коли вони увійшли до спільної зали, посередині стояла група з кільканадцяти в’язнів, а Жук читав наступні коди:

— 57ТА, 4BR, 11АМ. І 77WR. Прошу стати шеренгою. А тепер підете із солдатами, які проводять вас до кімнат для допитів.

Ніна глянула на Тамару й Хуберта, але побачила на їхніх обличчях ті самі безпорадність і переляк. Потім обвела поглядом в’язнів, яких вона ледве знала. Усі відводили очі від групки, що стояла посередині, наче її члени були зачумлені, наче їхню долю вже вирішено й ніхто не хотів заразитися червоною карткою. Тільки Лена дивилася Ніні в очі. На мить здалося, що симпатична брюнетка хоче щось сказати, але вона не стала цього робити.

Ніна не була здивована, бо могла на це сподіватися. Рефлекторно спробувала згадати, що Лис написав на фото. «Пожежа, камінь, міст, вежа, дівчина»…

А потім, коли їх виводили із зали, зрозуміла в раптовому, майже болісному нападі паніки, що це не має значення, бо вона вже не може довіряти Лисові.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна довідується, що означає червона картка,
й отримує пропозицію, від якої неможливо відмовитися

— Зніми пальто, — сказала Метелик.

Ніна навіть не ворухнулася. Здавалося, що кінострічка, притиснута до живота, палить її вогнем. Що тепер? Вона залюбки позбулася б небезпечного предмета ще в коридорі, кудись його застромивши, хоч би за одну з труб, але, як на зло, солдат, котрий вів дівчину, ні на мить не зводив із неї очей.

— Що ти чекаєш? — підігнала Метелик.

— Мені холодно, я воліла б не знімати пальто.

— Дурня, тут тепло.

— Я не сказала, що тут холодно, я сказала, що холодно мені. Є різниця.

Метелик подивилася на неї, і в блакитних очах з’явився сталевий блиск — Ніна вирішила, що із жінкою годі жартувати. Хоча насправді дівчині це було відомо від початку, а тому її слова були лише жалюгідною спробою отримати кілька цінних додаткових секунд.

— Зніми пальто, — повторила Метелик, наче й не почувши відповіді. Не підвищила тон, але в її голосі було щось таке, що допомогло Ніні відразу зрозуміти: опір недоречний.

Дівчина стала біля невеликого скляного столика, спиною розвернулася до біловолосої жінки (та саме щось робила біля машини, що зчитувала мозкові хвилі), а тоді почала поволі розстібати ґудзики. На четвертому вийняла кінострічку з‑під одягу, поклала на столик і швиденько прикрила. Тепер тільки боялася, що Метелик накаже їй повісити одяг на вішак, і тоді в Ніни, говорячи словами янгола, виникнуть проблеми.

Але жінка навіть не глянула на столик, тільки кивнула на крісло. Ніна завагалася. Мала жахливе передчуття, що це останній допит, що зараз має вирішитися її доля. Що б вона не сказала в цьому приміщенні, вороття вже не буде.

— Сідай, — суворість у погляді Метелика була наче просто звичкою, у ній надто відчувалася байдужість, ніби жінка перебувала думками де завгодно, тільки не тут.

Ніна подумала, що для жінки вона, схоже, лише один із кодів; у цій кімнаті дівчина важила для когось не більше, ніж машина на конвеєрі для працівника заводу. Коли вона звідси вийде, Метелик навіть не пам’ятатиме її обличчя.

— Прошу, — прошепотіла Ніна, сама не дуже розуміючи, про що, власне, просить. Щоби Метелик змилувалася і пропустила допит? Щоби підказала відповіді? А може, щоби просто виявилася людиною — як Тамара просила Ворону, аби та не доносила на Марисю?

Але біловолосій жінці, схоже, до людяності було дуже далеко.

— Сідай, — знову той самий тон, ніби звичайний, але із виразною ноткою «бо-не-стану-тобі-більше-повторювати». Ніна насправді хотіла б крику: це принаймні означало б, що вона хоч трохи важлива.

Дівчина незграбно залізла на крісло. Метелик наділа їй на голову металевий чепець, а потім, викликавши у Ніни переляк, шкіряними пасками прив’язала до поручнів.

— Що ви робите? — крикнула дівчина. — Відпустіть мене!

— Нічого з тобою не станеться, — сказала Метелик байдужим голосом людини, яка повторювала цю фразу стільки, що вже не звертає уваги на її зміст. Могла заспокоювати Ніну й паралельно думати про найновіший фільм, який подивилася нещодавно в кіно, або складати в голові список покупок, або… та не важливо, що саме.

Біловолоса жінка підійшла до заскленої шафки (Ніна боялася, що вона йде до столика, який стояв неподалік), вийняла невелику баночку і шприц.

— На допомогу! — завила Ніна, хоча чудово розуміла, що це безглуздо.

— Не кричи, — Метелик трохи скривилася. — Я ж казала, нічого з тобою не станеться.

— На допомогу! — горлала дівчина.

Жінка наповнила шприц, а тоді увіткнула голку в нерухому руку Ніни.

* * *

Світ танув і відпливав. Ніна знала, що повинна боятися, але раптом стало на диво байдуже. Наче хтось кричав їй з іншого боку кімнати, а вона думала: «Спокійно, у мене є час, це не нагально, зараз піду й побачу, що там відбувається». Це «зараз» ставало секундами, а ті — довгими хвилинами. Над дівчиною висіло обличчя, світле, наче місяць у повні, із крижаними блакитними очима. Ці очі дратували сильніше, ніж перелякані крики, які намагалися пробитися до її свідомості.

— Пам’ятаєш правила?

Метелику довелося повторити запитання двічі, перш ніж вона отримала відповідь.

На екрані висвітилися картинки. Похмурий ліс, у ньому перелякана дівчинка, палаючий дім і жінка у вікні із заплаканою дитиною на руках. Батько, який б’є ременем сина, мати, яка на мосту шарпає доньку за волосся. Закатовані й заморені голодом діти, кров, смерть і вибалушені з переляку очі. На тлі цих картинок фото місця злочину, які розглядала недавно, видалися Ніні дитячими малюнками.

«Я не хочу на це дивитися», — думала вона.

Заплющила очі, і Метелик дала їй ляпаса. Не сильно, більшим був шок, а не біль.

— Яке фото?

— Те, із вежею.

Під вежею корчився худий пес із розшарпаною куксою замість правої лапи. Ніні стало зле, млість пробивалася крізь приголомшення швидше й легше, аніж страх.

— Яке?

Але ж вона не могла вірити Лису. Поручник збрехав, сказавши, що ні з ким із Маркотів нічого не станеться, — бо Маріуш же отримав червону картку. Але найгіршою була думка про Яцека, який плакав від однієї згадки про Лиса. Якою треба бути людиною, щоби за день довести до такого стану розсудливого, сміливого чотирнадцятирічного хлопця? Як можна взагалі довіряти комусь подібному?

— Яке?

На одній із картинок дівчина, на іншій — хлопець: вона скорчилася, уся в синцях, у шафі, його б’є якийсь молодий бандюга. З Ніни було досить.

— Чи не могли б ви відчинити вікно? — запитала, хоча навіть формулювати фрази ледь удавалося, слова безперестанно кудись тікали, а ноги й руки були важкі, наче із заліза.

— Яке фото?

— Будь ласка.

Метелик зацікавлено глянула на Ніну, а потім підійшла до вікна й опустила штори. Потім прокрутила ключ у замку.

— Ніхто не вийде з цієї кімнати, поки не відповість на всі запитання.

Ніна провела язиком по сухих губах. Намагалася вмовити себе, що вона в безпеці, що це не маленьке приміщення, що їй не забракне повітря. Але це не допомогло, вона вже відчувала, що задихається, її охоплювала паніка, відбираючи рештки розуму.

— Яке фото?

— Хлопець.

Наступна пара. Ніна знову прикрила очі й знову отримала ляпас, значно сильніший. Дощ бив у скло, дівчина відчувала силу, що кружляла у венах.

— Яке?

Другий раз вона відповіла точнісінько навпаки, ніж хотів Лис. І третій. Вона мала б відчути полегшення, але ставало дедалі гірше. Авжеж, поручник Лис мерзотник, це не підлягало сумніву. Але, можливо, з невідомих причин він і справді хотів допомогти Ніні? А вона щойно все зіпсувала?

— Ми можемо… можемо повернутися до попереднього знімку?

— Ні. Я говорила тобі, ти відповідаєш без роздумів і тільки раз.

— Прошу!

— Яке?

Дівчина дихала дедалі важче, кімната раптом здалася їй куди меншою, ніж раніше, наче стиснулася. Дощ досі стукотів у шибку, здавалося, що кожна крапля лупить у череп. Геп, геп, геп. Оголені нерви вібрували, сила кружляла у венах, просячи, аби нею скористалися.

Дівчина відповідала абищо, дедалі втрачаючи здатність мислити.

— А тепер?

Ніна давилася, відчуваючи, як її охоплює темрява, і саме тоді, на межі непритомності, щось сталося, наче хтось натиснув на кнопку, вимикаючи те, що було в дівчині людське, лишаючи тільки тварину, яка билася в пастці. Вона вже не пам’ятала, що не повинна користатися силою.

А навіть якби пам’ятала, то не зважала б на це.

Перше, що до неї долинуло, коли вона отямилася, — сповнене задоволення зітхання Метелика, а потім звук ключа, який прокручується в замку.

— Можеш устати, — сказала жінка, відстібуючи Ніну від крісла. — І витри обличчя. Отут хусточка.

Дівчина мимоволі підвела важку руку й зробила те, про що її просили. На білій тканині залишилися смуги крові.

* * *

Вона була в кімнаті, яка нагадувала залу очікування на вокзалі, із великим годинником на стіні й плакатами, що вихваляли соціалістичну працю: бракувало лише голосу, який оголошував би про прибуття і відбуття потягів. Шестеро осіб: четверо дівчат і двоє хлопців, віком від шести до дванадцяти років. Ніколи ще група молоді не сиділа в такій абсолютній, досконалій тиші.

З коридору долинали уривки розмови. Ніні вдалося вихопити слова: «…шестеро за один день…» і «вперше», а потім ще «червона картка».

Почувши останнє, вона глянула вниз, на сорочки й блузки товаришів по нещастю. У всіх на грудях було пришпилено червоні картонки розміром із долоню. Ніна й досі була настільки заціпенілою, що навіть не могла ворушити головою (ледь пам’ятала, що одному з солдатів довелося відвести її у цю кімнату), але знала, що така сама картка прикрашає її сукню.

Хлопець, який сидів навпроти, сонно закліпав, із напівроззявленого рота потекла слина. Ніна витріщалася, намагаючись згадати його ім’я. Їй здавалося, що повинна пам’ятати, — чи, випадково, не Янек, у якого було ліжко поряд із Хубертом?

Янек, точно. Дрібний білявчик у ластовинні, який дуже не любив, коли хтось називав його Ясь чи Ясек.

Вона з полегшенням почала думати про втечу. Знала, що повинна щось зробити, якщо хоче вижити. Зараз, тут, цієї ж миті. Але перш ніж вона щось вигадала, знову відплила в темряву.

* * *

— Ніно! Приходь до тями, у нас мало часу.

Знехотя (у темряві було доволі приємно) дівчина розплющила очі, роззирнулася. Зала очікування зникла, а вона знову перебувала в одній із кімнат, де велися допити. Неподалік стояло знайоме крісло, перед ним висів білий екран, але замість апарата для слайдів стояв кінопроектор, а Ніна сиділа не в кріслі, а за столом, на стільці.

На другому стільці сидів поручник Даніель Лис.

Коли вона розплющила очі, він устав і присунув стілець Ніни ближче до екрану. Тримав щось у руці, а дівчина тільки через певний час зрозуміла, що це таке.

Її пальто. А під ним — кінострічка.

Лис кинув пальто на крісло, вставив стрічку на шпульку проектора.

— Ти ж хотіла глянути фільм, правда? Тож дивися.

Вона мала намір сказати, що ні, не хоче на це дивитися, але з губ не зірвалося ні слова. Поручник Лис увімкнув проектор, Ніна дивилася.

Спочатку було приміщення: звичайне, майже порожнє, із єдиним кріслом, що стояло посередині. Крісло точнісінько таке, як крісла з кімнат для допитів (воно мало навіть паски для прив’язування рук і ніг), але поряд не було обладнання для вимірювання мозкових хвиль чи будь-чого іншого в людини, яка б у ньому сиділа.

Лише порожнє крісло й чотири стіни. Потім двері відчинилися, і Ніна зрозуміла, що дивиться на приміщення, позначене карткою «Не заважати — йде операція».

Червона картка, авжеж.

До кімнаті увійшли двоє солдатів, ведучи Маріуша. А точніше, тягнучи, бо хлопець звисав поміж ними напівпритомно, наче велика лялька, спроквола й безрезультатно намагаючись перебирати ногами. Волосся мав зліплене потом, під носом засохла кров. Солдати посадили хлопця на крісло, і він одразу зсунувся, тож вони підтягли його. Один із солдатів засміявся і сказав щось другому — Ніна не почула, що саме.

Маріуш намагався тримати голову рівно, хоча було помітно, як важко йому це вдається. Очі були напівзаплющені, з‑під повік поблискували білки.

Один із солдатів звернувся до когось поза кадром і, схоже, отримав відповідь, бо кивнув, виструнчився, а потім разом із напарником вийшов із кімнати.

Коли двері за ними зачинилися, у кадрі з’явилася Ласка, світловолоса й симпатична, як завжди. У долоні вона тримала шприц. Погладила Маріуша по вологому волоссю, коротко, але пестливо, і прошепотіла йому щось на вухо — наче видавала величезну таємницю.

А потім увіткнула хлопцю голку в шию й натиснула на поршень.

Маріуш обм’як іще до того, як рідина повністю ввійшла у вену. Риси його обличчя обвисли, голова впала набік. Усе відбувалося блискавично, заледве протягом кількох секунд.

Хлопець був мертвий, а Ніна зажмурилася у відчаї.

— Не хочу на це дивитися, — прошепотіла.

— Спокійно, це вже кінець, — зважаючи на звуки, Лис знімав стрічку з проектора. — Поглянь на мене. Нам треба поговорити.

Він розвернув її стілець так, щоб екран опинився у неї за спиною, а Лис — перед її обличчям, по той бік столу. Вона могла говорити й крутити головою, але здавалося, що коли спробує підвестися, то не втримається на ногах. Дівчина не була в змозі навіть витерти сльози, що текли з очей.

Чоловік зняв із зап’ястка годинник і поклав перед Ніною.

— У нас чотири хвилини, щоби хоч якось домовитися, — заявив.

— Вони… зроблять зі мною те саме? — запитала вона. Дивно, але наркотик, який дали Ніні, діяв їй на користь, бо до неї повернулася спроможність думати, а страх значно послабився.

Лис кивнув.

— Хіба я тобі допоможу. Можу це зробити за умови, що ти та, ким я тебе вважаю. Я шукав підлітків, які влітку в Маркотах перемогли Бестію-з-Кола, а особливо того, хто успадкував після смерті Славека його розум. Я готовий закластися, що це ти.

— Так, — вона вирішила, що немає сенсу відпиратися.

Три з половиною хвилини.

— Доведи це.

— Як?

— Здивуй мене тим, що ти не повинна знати.

Тік-так, тік-так. У дівчини в голові була пустка.

Три хвилини.

— Ніно?

— Хелена з групи «D»  має роман з одним із солдатів, — випалила вона раптом. — Не знаю, як його звуть, вони перемовляються за допомогою стукання по трубах…

Лис легко звів брови.

— А щось менш особисте?

Вона мовчала, час спливав, приголомшення і слабкість минали, а на їхнє місце приходив страх. Ніна стиснула вологі від поту долоні на стільці.

— А коли… коли я доведу, що я розумна, що тоді?

— Станеш працювати на нас.

Вона закліпала очима.

— На кого? На комуністів?

— Я потім тобі поясню. Залишилося дві хвилини.

Нога під столом підстрибувала, наче хтось прив’язав до неї мотузку, а потім шарпав задля розваги. Уверх, униз, уверх, униз.

Тік-так, тік-так.

— Що я матиму робити?

— Скажімо так, допомагати нам у справах, пов’язаних із магією.

Вона облизала сухі губи.

— Мені доведеться… кривдити людей?

— Навпаки, багатьом ти могла б допомогти.

Півтори хвилини. Тік-так, тік-так.

— Я вам не вірю! — вибухнула Ніна. — Ви обдурили Яцека, мало його не втопили, а потім сказали, що ні з ким із Маркотів нічого не станеться… Чому я маю вам довіряти?

— Бо з двох бід краще бути обманутою, ніж мертвою, — він нахилився до неї. — Я не хочу, щоб ти мені довіряла, у твоїй ситуації це буде нерозумно, а ти ж не дурепа, як я сподіваюся. Хочу лише, щоб ти зрозуміла, який у тебе вибір: піти в кімнату із червоною карткою й отримати укол отрути — або ж працювати на нас. І цей вибір ти матимеш завжди, якщо колись вирішиш, що смерть краща за те, що ми будемо від тебе вимагати, — ти будь‑якої миті можеш на неї погодитися. До речі, залишилося тридцять секунд.

Тік-так.

— Ніно?

Може, ще був якийсь шанс. Невеликий, але все ж таки.

Двадцять п’ять.

— Ви пам’ятаєте випадок, коли хтось помилився і до костьолу забрали не ту особу? Того, хто не був сиротою?

Лис кивнув. Двадцять секунд.

— Ви знаєте, скільки той хтось витримав із привидами? Довше, ніж сироти? Коротше?

— Приблизно так само.

П’ятнадцять.

— Юзеф Козел, брат фотографа. Він справді щось написав?

— Так.

Десять.

— Коли б я могла побачити книжку…

— Вона в мене в кімнаті.

П’ять.

Лис дивився вичікувально. Ще одна секунда — і стрілка завершила коло.

— Я знаю, як зламати прокляття, — сказала Ніна.

* * *

Поручник Лис перехилився через стіл і відстібнув від Ніниної сукні червону картку.

— Лишайся тут, — наказав. — Незалежно від того, що буде, не виходь із цієї кімнати. Я прийду по тебе через якийсь час.

Дівчина почекала трохи, а потім ризикнула й підвелася — ноги і надалі здавалися дивно важкими й начебто чужими, але вона щасливо дійшла аж до дверей. І тільки там довелося присісти, бо трохи паморочилося в голові.

Ніна притиснула вухо до дерев’яної поверхні й прислухалася. У коридорі було чути важкі солдатські кроки — принаймні шестеро осіб, може більше, — потім хтось щось сказав, але дівчина ледь розрізняла слова. «Ми прийшли по червоні картки», — здається, сказали саме так. Той хтось додав ще фразу, яка закінчувалася: «…правильно? », потім певний час панувала тиша, а потім солдатські кроки пролунали знову, от тільки між ними тепер було чути суголосне шурхотіння, звук, який могло видавати взуття, що човгає по бетонній підлозі коридору.

Ніна повернулася на стілець і затулила вуха. Трохи подумавши, змінила місце — всілася на підлозі, спиною до стіни, зіщулена, із головою між руками. Не знала, скільки так просиділа. Їй здавалося — години, але насправді це могло тягнутися десь хвилин сорок.

Двері, скрипнувши, відчинилися.

— Ходімо, — сказав Лис.

У коридорі не було нікого, лише на підлозі виднілося кілька крапель крові. Ніна не мала бажання на це дивитися. Поручник відвів її на четвертий поверх, до невеличкої кімнати з маленькою кухонькою.

— Тут ти будеш у безпеці, — заявив, наповнюючи чайник водою.

Ніна мовчала. Хоч як дивно, вона не думала про Маріуша: урешті‑решт, іще скількись часу тому вона вирішила, що її маркотівський приятель тепер мертвий, — і погодилася із цим. У ці хвилини важливішими для неї були ті, хто сидів із нею в кімнаті, яка скидалася на залу очікування. Ще годину тому вони всі жили, а зараз — уже ні, наче весь світ раптом став на голову. Ніна жалкувала, що пригадала ім’я блондина з ластовинням, зручніше було сприймати його кимось чужим, чия смерть її геть не стосується. Як у кіно, не насправді. І в її вухах весь час стояло оте шурхання черевиків по бетонній підлозі коридору. Але передусім вона відчувала полегшення — тому що не померла в кімнаті з червоною карткою, що хоча б отримала кілька годин, протягом яких могло трапитися що завгодно. І з цим полегшенням нічого неможливо було зробити.

— Я могла сказати будь‑що, — відгукнулася вона, поки Лис заварював чай. — Наприклад, що Миша хоче всіх нас отруїти або щось подібне. І ви не могли б перевірити.

— Ні, але я наказав би тобі пояснити, звідки ти це взяла. Ти можеш бути розумною, але за кілька секунд не зуміла б вигадати весь ланцюг причин і наслідків.

Вона кивнула. Погодилася, що не вигадала б.

— А оце про порушення закляття я вже не мусила пояснювати, — тільки й нагадала.

Лис поставив перед нею металевий кухоль.

— Скажімо, у цьому разі я був схильний ризикнути.

— А якщо мені вдасться, що тоді? Я все одно отримаю укол?

Він проігнорував запитання і потягнувся по цукерницю.

— Два кубики?

Ніна стиснула губи. Повинна бути вдячною — і була, — але зараз переважали недовіра й відраза.

Поручник Даніель Лис зітхнув.

— Я не намагаюся бути ввічливим, розумієш? Я лише дбаю, щоби ти не зомліла через зневоднення. Я витягнув тебе з тієї кімнати, оскільки ти вмієш думати, а це важко робити, якщо ти спрагла й голодна. Випий. Пізніше принесу тобі щось поїсти.

Ніна, повагавшись, потягнулася по кухоль.

— Вони всі думають, що я мертва, правда? Але якби виявилося, що я не отримала червону картку, ви мали б проблеми?

— Не радій передчасно, — Лис кинув у свій чай два кубики цукру. — Мої проблеми точно були би більшими за твої. Що тобі треба, аби знищити закляття? Якщо ти й насправді зумієш його знищити.

Дівчина похитала головою. Боялася, але точно знала, що виходу немає. Це була остання можливість показати Лисові, що з нею треба рахуватися. Якщо вона не зробить цього зараз, потім буде пізно.

— Спершу я хочу отримати відповіді на кілька запитань.

Очікувала на протести, пояснення на кшталт «не маю часу» тощо. Замість цього Лис відхилився на стільці й лаконічно промовив:

— Запитуй.

— У чому проблема із цими «червоними картками»? Мають магічну силу, але не вміють її контролювати?

Він кивнув.

— Або вміють, але використовують її для того, щоб кривдити інших. У газетах останнім часом чимало пишуть про такі справи. Батьки, що раптом якимось дивом випарувалися, таємнича смерть вимогливих учительок чи школярів, що ображали своїх однокласників. Я знаю випадок, коли розлютований десятиліток здійняв у повітря половину житлового будинку. Начебто батько відмовився купувати йому нові ковзани. Усім цим трагедіям ми могли б запобігти, якби знайшли тих дітей раніше.

Ніна подумала про Міхала з Любомежа, про Берту з Катовіце і хлопців, які померли на шкільному стадіоні в Ґолдапі, — але це геть не зменшувало несправедливості всього цього.

— Ви вбиваєте невинних ще до того, як вони встигнуть зробити щось погане.

— А ти знаєш інший вихід? Якщо так — то я охоче послухаю. Справді. Ці діти — бомби на двох ногах: коли вони вибухають, уже пізно когось рятувати.

— Але ж у вас є те, що блокує магічні здібності…

— Є, — визнав Лис. — Дуже спритний винахід, ми додаємо його в усю їжу. Проблема в тому, що це діє не більше ніж тиждень. Потім організм звикає, і людина з таким самим ефектом може щодня випивати склянку води.

— Ви можете… можете замкнути десь тих, хто по‑справжньому небезпечний…

— Ага, замикання чудово діє на тебе, наприклад.

Ніна стиснула пальці на вушку кухля, а тоді пожбурила його у стіну. Рештки чаю стекли по бридкій масляній фарбі.

Лис терпляче чекав.

— Це найогидніше й найжахливіше виправдання насильства, яке я колись чула, — заявила Ніна. — Ніколи в житті я не вбила б когось так… про всяк випадок!

— Може, тому не ти й повинна це робити. І не кричи. Ми, правда, далеко, але хтось може нас почути.

— Я також небезпечна, еге ж? — їй вистачило розуму стишити голос. — І я також повинна вмерти, бо можу когось скривдити?

— Так, хоча у твоєму випадку є кілька полегшувальних обставин. По‑перше, маркотська магія діє лише у специфічних умовах, а по‑друге, якось я не бачу тебе в ролі дівчини, котра підриває батьків, бо вони відмовилися витрачати гроші на нову сукню. Проблема тільки в тому, що в тебе клаустрофобія.

— Клаустрофобія?

— Ага. Ти повинна перевірити в тій своїй книжці. Я готовий битися об заклад, що ти ще не дочитала до кінця.

Вона мусила визнати, що не дочитала, — і навіть не питала, звідки Лис знає про «Психіатрію».

— Це якась хвороба?

Він кивнув.

— Страх перед тісними приміщеннями. Впадаєш у паніку, бракує повітря, і ти задихаєшся, хоча насправді навколо досить кисню, щоб нічого не відчувати.

— Я справді не можу дихати.

— Ні, просто мозок тебе обдурює.

Ніна завжди вважала, що нелюбов до перебування в тісних приміщеннях — звичайне дивацтво. Навіть ніколи не подумала б, що це може виявитися хворобою, до того ж такою, яка має назву.

Клаустрофобія. Звучало чудернацько, наче ім’я волохатого павука, але вона відчула втіху від факту, що вона не єдина особа, яка так реагує на відсутність простору. Хоча дівчина також і занепокоїлася. Чи не означає це, що вона божевільна, як мати Хуберта чи Офелія з «Гамлета»?

Лис, напевне, здогадався, про що дівчина думає, бо посміхнувся заспокійливо.

— Це фобія, а не психічна хвороба. Ти не божевільна.

— А є проти фобії ліки? Якісь таблетки?

— Наскільки мені відомо — ні.

— І що тепер?

— Тепер я щиро й глибоко сподіваюся, що ніхто не зачинить тебе в комірці під час дощу. Якби я був вірянином, то поставив би свічку в костьолі.

Ніна згадала заслане уламками шкільне подвір’я і світловолосу дівчину, яку заносили в машину «швидкої допомоги».

— А ви не боїтеся, що я колись справді заподію комусь кривду? Наприклад вам? — не зуміла відмовити собі у краплі злостивості.

— Боюся, — визнав він із дивовижною щирістю. — Але я вирішив, що варто ризикнути. Ти маєш іще якісь запитання?

— Ці тести з картинками… Чи й справді можна розпізнати, хто не керує всією силою, лише з того, що він обрав знімок кота, а не пса?

— Ах, це… — Лис устав, підняв кухоль і відставив на плиту. — Не має значення, що ти обираєш. Я підкинув тобі кілька відповідей, бо розраховував, що коли ти зосередишся на них, повіриш, що вони правильні, й менше боятимешся.

— Ці тести мають викликати страх?

Він кивнув.

— Страх, злість, безпорадність — усі примітивні відчуття, які найчастіше відповідають за визволення сили. Щось іще?

— Так. Хто ви насправді? І для кого працюєте?

— Про це потім. У нас дійсно немає часу. Скоро привиди почнуть атаку.

— Чому ви нас звідси не заберете? Я щось чула про евакуацію…

Він ледь помітно скривився.

— Дороги залиті, джипи проїхали б, а вантажівки — точно ні. Ми приречені сидіти тут, аж поки дощ ущухне й рівень води знизиться.

— То навіщо ви так довго чекали?

— Бо начальник Інституту — ідіот! — поручник скривився трохи більше. — Маєш іще якісь запитання?

— Так. Наприклад, я хотіла б знати, що з тією загадкою про хату вугляра й фото. Це мав бути тест, щоби з’ясувати, чи я справді розумна, чи що?

— Ти сама собі відповіла.

— Тільки це?

Лис трохи помовчав.

— Мій брат нікого не вбивав, — сказав він нарешті. — А я трохи сподівався, що мені вдасться натрапити на те, що я всі ці роки не помічав. Але це вже не важливо…

— Стривайте, а звідки ви знаєте, що Антек нікого не вбив? Бо він був вашим братом?

— Ти дійсно вважаєш, що я настільки наївний? Антек не вбивав наших батьків, бо, коли вони помирали, він бавився зі мною в іншій кімнаті — це перший чіткий спогад мого дитинства. Але як я і сказав, це не важливо, тепер нам треба зосередитися на проклятті. Я можу принести тобі книжку Юзефа Козела, якщо вона тобі потрібна.

— А звідки вона у вас? І ці фото?

— Довга історія.

— А якщо коротко?

— Коли селяни повісили Антека, Козели вирішили, що час тікати. Виїжджаючи, вони взяли й мене, бо про це попрохала їх одна з жінок, начебто сказавши, що в селі все одно ніхто не бажатиме виховувати жиденя і брата вбивці. Таким ось чином троє осіб зі Старих Кутів вижили, а всі інші згинули наступної ночі. Мені пощастило: коли брати залишали мене в бяловському сирітському будинку, Ян Козел назвав при оформленні свої ім’я, прізвище і навіть професію. Тому я через роки зміг його знайти. Виявилося, що Юзеф помер у 1941 році, а Ян досі живий. Я отримав від нього фото й книжку Юзефа. Це все?

— Мабуть. Мені буде потрібна ця книжка й рапорти з костьолу.

— Добре.

— І Тамара з Хубертом, щоби вони мені допомогли. І та дівчина, Лена, не пам’ятаю, який у неї код…

— Знаю, про яку ти Лену.

— Щоби… щоби… — раптом Ніні забракло ідей.

— Награвала тобі на губній гармоніці, коли працюватимеш. Ясно, без проблем.

* * *

Ніна підійшла до вікна й визирнула. Ще дощило, вода на площі перед фабрикою сягала солдатам до середини литок. З цієї висоти вони здавалися маленькими, наче мурашки, але в їхніх рухах однаково відчувалася нервовість. Одна з машин стояла біля самих воріт, і група молодих людей у мундирах намагалася випхати її з глибокої калюжі. Інші бігали туди-назад, зносячи під огорожу мішки з піском, наче готувалися до облоги. Чи такі барикади стримають привидів? Ніна щиро сумнівалася, але ж краще робити хоча б щось.

Двері за її спиною відчинилися, і до кімнати увійшли Тамара й Хуберт. Дівчина несла тарілку бутербродів, а хлопець — купу течок і книжку.

— Лис нам про все розповів, — сказала Тамара, ставлячи канапки на стіл. — Боже, оце так номер!

Ніна не стала б так називати те, що сталося сьогодні, але кивнула.

— Справді шестеро отримали червоні картки? — запитав Хуберт.

— П’ятеро, — уточнила Ніна. — Я мала виявитися шостою.

Вона взяла бутерброд, виправдовуючи себе подумки аргументом, що повинна щось з’їсти, аби зберегти сили. Тамара й собі сунула скибку до рота.

— Ти не уявляєш, що там унизу, — сказала старша дівчина, перш ніж встигла проковтнути. — Усі бояться, що із сутінками привиди знову атакують і цього разу ми не захистимося.

— Може, до ранку ми ще позаздримо тим, із червоними картками, — доказав Хуберт. — У них була хоча би легка смерть.

Ніні інколи неймовірно хотілося дати йому чимось важким по голові.

Тамара кахикнула й уміло змінила тему:

— Лис казав, що ти на нього працюватимеш. І що ми також можемо, якщо захочемо. Начебто ми їм потрібні, бо тільки діти й підлітки мають магічні здібності, а дорослі — ні, а тому ніхто не може впоратися із цим янгольським балаганом.

— У тебе немає магічних здібностей, — перехопила слово Ніна.

Тамара відмахнулася.

— І не треба. Радше йдеться про те, що через Маркоти ми наче… чутливіші до магії. Наприклад, духи в селі. Ми всі їх бачили й могли з ними розмовляти, а Лис — ні. Крім того, ми впоралися із Бестією‑у-Колі й успадкували певні риси від Обраного…

— Ви ж не погодитеся? — Ніна переводила погляд із Хуберта на Тамару й назад.

Хлопець знизав плечима.

— Я точно ні.

— А я ще думаю, — відповіла Тамара, засовуючи в рота наступний бутерброд. — Чому тільки вам розважатися?

— Це не пригода! — в розпачі крикнула Ніна, забувши, що треба зберігати тишу.

— А Лис і всі інші тут — убивці, — додав Хуберт. — Ти справді маєш намір працювати на людей, які хотіли вбити Ніну?

— Але ж саме Лис її врятував, чи не так? Та він і не хоче від нас нічого страшного, не треба перебільшувати. Мені здається, що це шанс на пригоду.

— Добре, давайте поки що це облишимо, — у Ніни починала боліти голова. — У вас є рапорти з костьолу?

— Осьо, — Хуберт підсунув їй стосик течок. Зверху лежала тоненька жовта книжечка з назвою «Лісові казки» автора — Юзефа Козела, рік видання — 1935-й.

Ніна взяла її і перегорнула сторінки. Папір був пожовклий, літери невиразні, а стиль і орфографія дивні, але прочитати було можна.

— Що саме ми шукаємо? — Тамара із цікавістю нахилилася до Ніни.

Цієї миті двері знову відчинилися і ввійшла Лена.

— Мені сказали, що я маю вам допомогти, — повідомила, із сумнівом дивлячись на завалений теками стіл.

— Так, — Ніна вказала їй на стілець. — Сідай, зараз я все поясню. Ідеться про те, що янголи будують свої магічні райони з уявлень різних митців, наприклад у Маркотах вони використали Хубертову матір, а тут, здається, Юзефа Козела, бо він виявився єдиним митцем у Старих Кутах. Колись дехто, не сирота, витримав у костьолі приблизно стільки, скільки й справжні сироти. Тож я подумала, що, може, відсутність батьків не має значення. Може, просто… у якийсь спосіб можна підлаштуватися до Юзефового способу мислення.

— Нічого не розумію, — Лена підвелася. — І головне — яким чином я до цього причетна?

— Ти ж Обрана.

Хуберт і Тамара витріщилися.

— Вона — Обрана?

— Так! — Ніна трохи розсердилася. — Добре, раніше я трохи помилилися, ага?

— Ну добре, я Обрана, — погодилася Лена. — Але й надалі не розумію, чому маю через це сидіти над якимись паперами.

— Бо ти розумна і завдяки цьому…

— Але я аж геть не розумна.

Ніна закліпала.

— Як це — ні?

— Звичайно, — Лена стенула плечима. — Я змінилася якийсь час тому, сама помітила. Тепер люди мене слухають, я відважна й таке інше. Але я не стала мудрішою.

— Обраний має бути розумним, — упиралася Ніна.

— Може, є різні види Обраних? Не знаю. І мене це не обходить. Повертаюся вниз, там я придамся значно більше, ніж тут. Якщо ми не хочемо всю ніч просидіти в підвалі, то повинні укріпити двері до спільної зали й забарикадувати вікна.

Вона підійшла до дверей і, вже поклавши руку на клямку, озирнулася.

— Я допомогла б вам, але не можу. Так чи інакше, бажаю успіху, хоч би що ви там мали зробити. Напевне, успіх вам знадобиться, еге ж?

Коли симпатична шатенка зачинила двері, Тамара неспокійно ворухнулася.

— Ти серйозно говориш, що вона — Обрана? Не її хлопець, як там його…

— Міхал. Спочатку я думала, що це він, бо… — «Бо він такий красивий», — так і не зуміла вона промовити. — Ну, «Обраний» — чоловічого роду, і я вирішила, що це має бути хлопець, але ж у Маркотах нам постійно говорили, що Обраним може виявитися і дівчина. Та й нехай, зробимо все втрьох.

— А що ми маємо робити? — запитав Хуберт.

— Ти читай «Лісові казки» й шукай згадки про сиріт. Ми з Тамарою переглядатимемо рапорти, щоби побачити, що поєднує тих, хто протримався довше за інших. Коли щось знайдемо й це збігатиметься з написаним Юзефом, то я маю рацію — тобто не важливо, сирота ти чи ні.

— І що тоді? — Тамара насупилася.

— Тоді один із нас зможе піти до костьолу й зняти закляття. Мабуть, — додала вона правдиво, бо раптом усвідомила, на які хисткі засади спирається вся її теорія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна проводить ніч у товаристві привидів

Наближалася шоста, з тарілки зник останній бутерброд, за вікнами висіла листопадова темрява. Злива змінилася мжичкою, настільки дрібною, що її було видно тільки проти світла. «Ідеально для туману», — подумала Ніна, а тоді глянула на Хуберта й Тамару.

— Видра і Жук не розлютяться, як зауважать, що вас немає?

Обоє трусонули головами.

— Лис забрав зі спільної зали десь із десяток людей, — пояснив Хуберт. — Сказав, що будемо допомагати з ущільненням вікон на першому поверсі. Ми всі отримали бутерброди й інші речі.

— А потім решта дійсно пішли ущільнювати вікна, а ми — сюди, — Тамара радісно вишкірилася. — Тобі допомогти, бо що б ти без нас робила?

— Дякую.

Ніна й справді була вдячна. Без допомоги вона точно не впоралася б — а навіть якби зуміла, це тривало б значно довше. Дівчина вперше замислилася, як буде, коли друзі повернуться додому (Хуберт, щоправда, свого не мав, але ж напевне хтось ним опікуватиметься), а вона «працюватиме на комуністів», хоч би що це означало. На самоті. Подумала, що, можливо, була б рада, якби Тамара й дійсно погодилася на пропозицію Лиса. Удвох завжди веселіше, навіть якщо мотиви іншої особи максимально ідіотські.

Дівчина рефлекторно зіщулилася, коли в коридорі пролунали кроки, але одразу заспокоїлася, бо впізнала Лиса. Поручник увійшов, струшуючи з мундира краплі вологи.

— І як, щось знайшли? — запитав.

— Так, — відгукнулася Ніна за всіх. — У «Лісових казках» з’являються три сироти: онука чаклунки, Ясь Хромоніжка й мала Добруся. Якщо оминути їхні пригоди, якісь чародійські предмети, зачарованих тварин тощо, то залишиться одинадцять сцен, у яких автор розказує про ці постаті щось конкретне. Ну от: які вони, про що думають, чого їм бракує тощо. Скажімо, онука чаклунки сидить на пеньку, мерзне, бо на ній лише дуже тонка сукня, і згадує вареники, які мати завжди робила на Святвечір. До речі, я не знала, що чаклунки святкують Святвечір, це ж трохи дивно, вам не здається? А отут, приміром, Ясь нарікає, бо вода ллється йому в черевики, і мріє мати добрі шкіряні чоботи, як у князя, котрого він колись бачив у лісі.

— Добре, але що це має спільного з прокляттям?

— Ми порівняли ці фрагменти з рапортами, і виявилося, що довше за всіх протрималися ті коди, які певним чином нагадували сиріт із цієї книжки. Наприклад, тринадцятирічна дівчинка думала про Святвечір, а семирічній було ще й холодно, і вона намочила ноги…

— Ви справді вважаєте, що вистачить піти до костьолу й поводитися, наче сирота з книжки, щоби прокляття було знято?

— Не просто поводитися, а й думати. І по змозі мати такий самий вигляд. Принаймні ВОНА так стверджує, — Тамара вказала на подругу.

Лис не здавався переконаним, але взяв «Лісові казки» й погортав. Ніна кахикнула.

— Ми зробили олівцем на сторінках нотатки, сподіваюся, вони не заважатимуть вам. Зрештою, це не дуже гарна книжка, страшенна графоманія, як на мене. Янголи в Маркотах хоча б мали добрий смак.

— Я досі не розумію, яким чином творчість Юзефа Козела має щось спільне з привидами й прокляттям.

— Так ви нічого не знаєте? — завагалася Ніна. Мабуть, не треба було про це розповідати, але Тамара встигла першою.

— Янголи створюють магічні зони, використовуючи уяву різних митців. У Маркотах — Хубертової матері, тут — Юзефа Козела. Ви допитували стількох, і ніхто вам цього не сказав?

Поручник похитав головою.

— Може, ми просто не здогадалися поставити правильні запитання. Чи це означає, що привиди є в «Лісових казках»?

— У «Жасминовому проклятті», — поспішив сказати Хуберт. — З’являються у сцені, де Добруся йде на цвинтар провідати могилу матері. Ви що, не читали книжку?

— Читав кілька років тому, але пам’ятаю небагато. Менше з тим, я отримав сьогодні наказ забрати опівночі до костьолу Лукаша. Я так розумію, що хтось із вас хотів би піти замість нього?

— Хуберт, — Ніна кивнула на приятеля. — Сам зголосився.

— Я хороший актор, — сказав хлопець. — І вмію вдавати сироту. А окрім того, я вже раз вижив, тож не боюся.

Лис похитав головою.

— Це не можеш бути ти, — перевів погляд із Хуберта на Тамару й Ніну. — Цього немає в рапортах, але ми якось спробували привести в костьол того самого сироту вдруге. Закінчилося погано, бо привиди кинулися на хлопця одразу, наче запам’ятали його й упізнали. Нам ледве вдалося їх відігнати. Так, знаю, я повинен був сказати вам раніше. Не подумав, що це може мати значення.

— І що тепер? — Ніна глянула на Тамару. — Підеш замість Хуберта? Ти смілива, зможеш.

Але подруга, на Нінин розпач, поволі похитала головою.

— Не зможу. Вибачте, але — справді ні. Це не питання відваги: якби треба було просто піти до тих привидів і віддухопелити їх, то жодних проблем. Але сидіти від опівночі до світанку в холодному костьолі й пильнувати, щоб весь час думалося про Святвечір, або чоботи князя, або інші дурощі… У житті такого не зумію. Мені не вистачить терплячки, одразу все переплутається, і буде біда. Вибачте.

— Тоді залишаєшся тільки ти, — Хуберт дивився на Ніну з легкою заздрістю, наче шість годин у холоді й у товаристві привидів були захопливою пригодою.

— Тобі не треба погоджуватися одразу, — озвався Лис. — До опівночі ще є час, тож можеш…

— Усе добре, — сказала Ніна. — Я це зроблю.

* * *

Стрілки настінного годинника проминули восьму. Хуберт і Тамара повернулися вниз (було б підозріло, якби ущільнення вікон тривало до півночі), і Ніна залишилася сама. Лис наказав, щоб вона про всяк випадок не вмикала верхнє світло, тож дівчина сиділа біля настільної лампи й намагалася читати «Лісові казки». Фрагментів, які вона позначила олівцем, могло не вистачити, тому Ніна мала знати всі.

Проблема полягала в тому, що постійно доводилося повертатися до вже прочитаних сторінок: книжка була справді кепська, а дівчина — зморена і перелякана.

Вона підійшла до мікроскопічної кухоньки й поставила чайник. Чай скінчився, тож Ніна потягнулася до банки з написом «Арабіка». Ніколи раніше вона не пила справжню каву, лише ячмінну.

Виявилося, що чорний напій страшенно гіркий, але, коли додати молока й цукру, раптом стає цілком смачним. П’ючи, Ніна роздумувала, хто користувався кімнатою, в якій вона перебувала, — хтось таки мав користуватися, бо на полиці стояло свіже молоко. Може, це просто чийсь кабінет? Правда, тут не було жодної друкарської машинки чи шафок, куди можна покласти акти, — лише стіл із шухлядами, стільці й кухонна ніша. Трохи подумавши, дівчина дійшла висновку, що, мабуть, тут час від часу відбувалися зібрання — біля столу розмістилося б десь п’ять чи шість осіб із керівництва Інституту. Це також пояснило б, чому Лис був упевнений, що Ніну тут ніхто не знайде.

Дівчина допила каву й обережно визирнула в коридор. Нічого, тиша, весь четвертий поверх, здавалося, вимер. Вона швиденько сходила до туалету, а потім повернулася.

Пів на дев’яту.

Певний час Ніна намагалася зайняти думки, уявляючи, якою могла бути фабрика десять років тому: великі зали, а в них машини ріжуть і плющать метал, щоби зробити з нього автомати, гранати й бомби. Вище — приміщення для працівників: їдальня, кімнати для машиністок і кабінети. У коридорах чути стрекіт друкарських машинок, тут і там метушаться зігнуті чиновники зі стосами паперів під пахвами, на ходу поправляючи на носі дротяні окуляри…

Правдоподібна картинка, якщо, зрозуміло, фабрика працювала, — бо могло бути й так, що німці побудували її наприкінці війни й не встигли запустити.

За чверть дев’ята.

Ніна жалкувала, що нікого немає поряд, хоча б і Лиса. Навіть його присутність була б кращою за нервову самотність — і за думки про привидів, які чекають у костьолі.

Дівчина заварила ще один кухоль кави і вилила туди рештки молока. Втому наче рукою зняло, Ніна тепер була така збуджена, що не могла всидіти на стільці, тож кружляла по кімнаті туди-сюди.

Пів на десяту.

Дівчина змусила себе трохи почитати. Продерлася ще крізь п’ять казок, пройшовши в такий спосіб чверть збірки, а потім, наче заданий урок, почала повторювати фрагменти, що описували сиріт, хоча вже знала їх напам’ять. Пізніше, для впевненості, ще раз зазирнула в рапорти. А якщо збіги між ними й книжкою випадкові? Якщо Ніна підтягувала факти, бо ХОТІЛА ці збіги побачити? Тут і там намоклі черевики, тут і там думки про переддень Святвечора. Це могло нічого й не означати…

Або навпаки — дівчина не побачила щось важливе, якусь деталь, і, зрештою, привиди не повірять у її сирітство й нападуть.

Пів на одинадцяту.

З книжкою в руці вона підійшла до вікна. Туман виповзав із лісу й колисався десь за півметра до огорожі, наче не впевнений, чи посуватися далі. Знайомі червоноокі фігури, що з нього визирали, рухалися неприродно. Точно так, як у книжці:

Й узріла нічною порою оті страховидла, які понад могилками повзли, із очиськами, що наче кров горіли, паскудних, наче пси пекельні: пазуром об пазур вони стукотіли.

Ніна знала, що, якби була нижче — наприклад, на площі, де чекали озброєні солдати, — також чула б звук клешень, які розкриваються і змикаються.

Близько одинадцятої туман перейшов огорожу, не звертаючи увагу на барикади, і в повітрі пролунали перші постріли. Ніна повернулася до столу, намагаючись зосередитися на «Лісових казках». Прочитала три останні, затикаючи вуха і здригаючись від кожного пострілу за вікном. Канонада тривала, може, хвилин двадцять, а потім раптом стихла. Дівчина знову підійшла до вікна — туман відступав до лісу, але, схоже, не мав наміру йти; досі лежав там, неспокійно коливаючись. З висоти четвертого поверху здавалося, наче під деревами згромадилася армія духів.

О пів на дванадцяту по Ніну прийшов поручник Лис.

* * *

— Нам треба поспішати, — заявив він. — Привиди от‑от повернуться.

Ніна вдягнула пальто й вийшла за Лисом у коридор. Четвертий поверх досі залишався порожнім, знизу долинав шурхіт неспокійних розмов, тупіт ніг, стукотіння дверей. І плач: високий дитячий плач на межі крику, який безперешкодно пробивався крізь кам’яні мури.

Поручник повів дівчину до металевих сходів, що звивалися, наче мушля равлика. Вони збігли ними вниз, а тоді вийшли крізь бічні двері. Ніна не мала гадки, що такі існують. Перед входом стояв джип. Усередині хтось сидів, за склом виднілася хлоп’яча постать із розкуйовдженою чуприною.

Лукаш.

— Він їде з нами? — непевно запитала Ніна.

— Я ж не міг сказати, що беру в костьол тебе. Сховайся ззаду й не показуйся, поки ми не минемо ворота.

Вона слухняно прослизнула на заднє сидіння і лягла. Машина рушила. Дівчина чула торохтіння мотору, плюскіт води під колесами, а потім недовгу розмову з охоронцем. Солдат лише запитав Лиса, куди той зібрався, а потім зверхньо заявив: «Їдьте, а ми тут надаємо їм під сраку».

— Можеш сісти.

Машина повільно продиралася крізь мокрий ліс. Подекуди вода сягала середини коліс, а Ніні здавалося, наче вона пливе човном. Дерева на узбіччі виростали з мілкого озера, в якому відбивався місяць. Дощ припинився, пасма рідкого туману повзли низько над поверхнею води, але привидів ніде не було видно. Лис зосередився на керуванні, Лукаш похмуро мовчав — ображений або переляканий, важко було сказати.

Тишу перервала Ніна.

— Ви справді хочете найняти Тамару, Хуберта та Яцека?

— Так.

Вона пирхнула.

— Вони ніколи не погодяться.

— Тамара вже погодилася. Із хлопцями я ще поговорю.

— Ви їх не переконаєте, — упиралася дівчина. — Хуберт сказав, що в житті не працюватиме на комуністів.

— Ну добре, як ні — то ні. Я не маю наміру нікого примушувати.

«Наче я маю якийсь вибір», — подумала Ніна, згадуючи книжки, де шляхетні невинні героїні змушені служити Злу. Зазвичай вони вдавали, що погоджуються, аби наприкінці звільнитися і вбити своїх кривдників. Вона теж мала намір так зробити. Якусь хвильку фантазувала, а тоді звернулася до практичних питань.

— А власне, чому ви хочете, аби ми на вас працювали? Тамара казала, це тому, що ми, на відміну від дорослих, відчуваємо магію…

— Правильно.

— Але чому саме ми? Багато наших однолітків могли б робити те саме.

— Ви впоралися в Маркотах, а ще отримали від Обраного певні риси.

Ніна подумала про симпатичну дівчину, чиїм призначенням було стати проти Бестії. Чи Лена знала про це? Мабуть, так, коли розуміла, що вона Обрана. Ніна жаліла, що не поговорила з нею довше, могла б попередити про янголів і про Лиса…

Поручник перехопив її погляд у дзеркалі й знову продемонстрував неабияку кмітливість.

— Я знаю про Лену. Але нам не потрібен ще один Обраний. Одного ми вже маємо, і користі з нього небагато.

— Чи це означає, що ви наймаєте більше таких осіб, як оце ми?

— Кількох, — визнав він.

— Але ви не скажете мені, хто вони й що роблять?

— Скажу. Пізніше.

— Бо коли я не доживу до ранку, ви лише згаєте час на пояснення? — пирхнула Ніна.

Лис похитав головою.

— Бо мені бажано, аби ви тоді були всі разом. Я не хочу повторювати кілька разів те саме.

— То хоча б скажіть, що за ідіот вирішив створити Інститут у цьому місці! Ви не знали, що сила привидів зростатиме?

— Ні, ми зрозуміли, коли було запізно.

— А ті розповіді про німців, убитих у лісі?

Лис злегка стенув плечима.

— Такі легенди поширюються багато якими місцинами, це не обов’язково щось означає. Хоча ти маєш рацію, — кивнув він. — Цього разу слід було би звернути увагу. Наша помилка.

— А назва? Чому вона німецька?

— Така прийнялася. Місцеві селяни так звуть ліс, і ми озирнутися не встигли, як теж почали говорити «Тотенвальд». Не було сенсу із цим боротися.

Ніна якийсь час мовчала.

— І що тепер? — запитала нарешті. — Я піду до костьолу, а ви залишитеся в машині?

— Такий план, — визнав поручник.

— Пан Лис обіцяв, що порозповідає мені всілякі історії, — несподівано озвався Лукаш. — Може, вони виявляться кращими, ніж твоя. Вона була страшенно дурнувата.

«Дякую, я також тебе не люблю», — подумала Ніна.

Вони вже в’їхали в Старі Кути й зупинилися перед костьолом. Коли стих гуркіт мотору, тиша вимерлого села стала майже відчутною, чувся лише хлюпіт води, яку трохи морщив вітер.

— За десять хвилин дванадцята, — сказав Лис.

Ніна думала про що завгодно, тільки не про те, що на неї очікує. Не хотіла навіть дивитися на кремезні форми тріснутого будинку, красиво оздоблені блиском майже повного місяця.

— А якщо… якщо Тамара, Яцек і Хуберт не погодяться працювати на вас, то що з ними станеться?

— Нічого, повернуться додому.

— У Хуберта немає дому.

— Тоді підкинемо його під будинок сиріт.

— Отак просто, під перший-ліпший?

— А на що ти сподівалася? Якщо він погодиться працювати для нас, ми знайдемо йому хорошу школу з інтернатом, а як ні — доведеться задовольнитися звичайним дитячим будинком. Там не найкращі умови, як я чув, навіть бувають випадки знущання з вихованців, але з чого вимагати від нас непокоїтися за кожну чужу дитину, правильно?

— Я вас ненавиджу! — крикнула Ніна, вистрибуючи з машини. Одразу опинилася по кісточки в чорній воді, але не переймалася. — Ненавиджу!

Лис також вийшов.

— Тому що я сказав тобі те, що ти й сама знала? До речі, уже за п’ять хвилин дванадцята. Я не маю наміру змушувати тебе заходити в костьол…

— Але?

— Немає жодного «але». Привиди стануть найсильнішими лише завтра, у річницю смерті мого брата. Якщо вдасться пережити ніч — а шанси на це чималі, — вранці ми зможемо всіх евакуювати. Звісно, якщо рівень води зменшиться.

— А якщо ні?

— Тоді наступної ночі ми загинемо, — спокійно заявив Лис.

— І це що — «не змушувати»? — Ніна відступила, йдучи по холодній і брудній воді.

Вона вже не відчувала стопи — так вони заледеніли, але ж знала, що далі буде гірше.

— Я намагаюся лишатися чесним, — відповів поручник, виймаючи з кишені пачку цигарок і запалюючи. Вогник відбився на чорній поверхні озерця навколо них. — Я ніколи не довіряв до кінця цій ідеї про сиріт і костьол, бо єдине, що ми поки отримали, — це купу замерзлих і переляканих дітлахів. Може, тепер буде інакше, а може, ти просто дарма ризикуватимеш. Або отримаєш запалення легенів — і це буде на моєму сумлінні.

— Наче це має якесь значення, — пирхнула Ніна, думаючи про Яцека, який борсався у крижаному морі.

Лис продовжив, наче не почувши:

— Здається, ми й без твоєї допомоги маємо шанс вижити. Десь п’ятдесят відсотків — може, трохи менше чи більше. Ти сама мусиш вирішити, це багато чи мало.

«Я не хочу», — у відчаї подумала Ніна. Вона бажала, аби Лис вийняв зброю і наказав увійти в костьол. Принаймні тоді вона не мусила б вирішувати.

— Зрозуміло, ми можемо послати туди малого, — додав поручник. — Адже хлопець — сирота, можливо той самий.

Ця думка спокушала Ніну. Чому вона мала вдавати дитину без батьків, якщо вже є СПРАВЖНІЙ сирота? У цьому немає сенсу. Чому ризикувати й мучитися повинна вона — нехай це робить хлопець: раптом для нього перебування в костьолі минеться нормально, а привиди його не чіпатимуть.

А може, й ні.

Крім того, Лукашу було лише вісім, і Ніна у глибині душі розуміла: якщо вони змусять його провести ніч у компанії привидів, то хлопець до кінця життя не позбудеться страху.

Лис палив і навіть не дивився на годинник, наче в них скільки завгодно часу, хоча вже була майже дванадцята.

— Добре, я туди піду, — сказала Ніна.

— На задньому сидінні є ковдра, — Лис кивнув на машину, не виказуючи здивування, наче сподівався на таке рішення. — Можеш її узяти.

— Не можу, я повинна мерзнути.

— Будеш мерзнути навіть із ковдрою. Я б дав тобі також і свою зброю, але сільська сирота з пістолетом, думаю, не переконає привидів.

Ніна вийняла з машини ковдру й накинула на плечі. Лис мав рацію, вона й далі тремтіла від холоду — навіть під ковдрою.

— Спробуй знайти якесь сухе місце — біля олтаря не повинно бути багато води. І кричи, якщо привиди надто наблизяться.

— Я впораюся, — заявила дівчина, і їй навіть вдалося сказати це впевнено, хоча почувалася зовсім інакше.

* * *

Ідучи нефом[18], Ніна дісталася хреста, зійшла на підвищення і, досі загорнута в ковдру, всілася на олтарі. Камінь був крижаним, але хоча б сухим. Ніна зіщулилася. Крізь вікна, в яких не було половини шибок, просочувалося місячне сяйво, падало на ряди лавок і запалювало сріблясті іскри на чорній воді. Десь під цією водою ховалася тріщина, мабуть, не дуже глибока, якщо рівень води досі сягав Ніні кісточок.

«Ну, можна виключити ймовірність того, що розпадина тягнеться до самісінького пекла», — подумала вона, вмощуючись зручніше. Пахло підгнилою деревиною і мокрим холодним каменем, хоча єдиними кам’яними елементами тут були фундаменти, фігура Христа на хресті, із тріщиною, й олтар. Ані сліду від привидів — чудово. Може, вони не з’являться до ранку, промайнула думка, хоча Ніна й не надто на це сподівалася. Адже, згідно з усіма рапортами, привиди раніше чи пізніше приходили до костьолу.

Вона використала час, який залишився, аби ще раз подумати, чи щось не пропустила.

Знала напам’ять усі потрібні фрагменти з «Лісових казок», змерзла, поводилася як сирота і мала відповідний вигляд…

Неправда.

Тільки тепер усвідомила дещо важливе: сільські сироти носили лахміття, а на ній було цілком порядне вбрання. Авжеж, мокре та не дуже чисте, але ж воно геть не нагадувало подерті лахи онучки чаклунки чи Добрусі.

Як вона могла цього не помітити?

Схопила поділ спідниці, потягла до рота, намагаючись роздерти, але, як на зло, тканина була товста, міцно підшита тіткою кравчинею. Від шарпанини в Ніни тільки заболіли зуби. Вона спробувала те саме із блузкою — фарбоване полотно теж трималося. Був потрібен ніж або гострий камінь… Дівчина намагалася згадати, чи бачила на підлозі каміння, коли заходила до костьолу минулого разу. Могло там лежати. На це можна сподіватися, якщо підмурівок будівлі розтріскується навпіл.

Ніна зіскочила з олтаря, нахилилася, занурюючи руки в холодну воду, і почала обмацувати дно. Пальці майже одразу задерев’яніли від холоду. Коли дівчина неспокійно дихала, з рота вилітали хмарки пари. Долоні знаходили намул, багнюку, гниле листя… І малий пташиний череп, який дивився чорними очними ямами. Дівчина із жахом жбурнула його, тільки для того, аби за кілька секунд знову кинутися на пошуки.

— Прокляття, прокляття, — лаялася вона, обмацуючи слизьке дно.

Знайшла череп і спробувала використати пташиний дзьоб, щоб роздерти тканину, але він виявився надто тупим, а маленькі кісточки кришилися між пальцями. Ніна розглядалася, панікуючи дедалі сильніше. Лавки, у лавках повинні бути цвяшки!

Вона доскочила до першої-ліпшої і провела долонями по її боках. Легко знайшла місце, де стирчав цвяшок, але не змогла його витягнути: маленька голівка надто глибоко сиділа у гнилому дереві, а в Ніни не було чим її підчепити. Шкодувала, що не має шпильки для волосся, брошки або сережок. Або що не відростила нігтів.

Через кілька хвилин, протягом яких старанно шарпала цвях, дівчина відступила від лавки, відчуваючи пульсуючий біль у пучках. Ноги, досі занурені у воду, перетворилися, здається, на дві брили льоду. Вона спітніла, але водночас тремтіла від холоду.

І досі ані сліду привидів — єдина поки що добра новина.

Ніна повернулася до олтаря і сіла, загортаючись у ковдру. Тоді погляд її упав на хрест. Він висів у Ніни над головою, трохи нахилений, із виразною тріщиною, що ділила навпіл тіло мертвого Спасителя. Був так близько, що вона, якби схотіла, могла дотягнутися до кам’яної ноги.

А в нозі мав стирчати цвяшок.

Вона вже не вважала себе вірянкою, але все одно почувалася погано, стаючи на олтар, а потім тягнучи руку вгору. «Скочуюся дедалі нижче, — подумала. — Спершу крадіжка пачки цигарок, а тепер — святотатство».

Вона намацала ногу: якщо скульптура в цьому місці залишалася цілою, Ніна програла. Але якщо нога тріснута, то її шанси зростали. Якщо, звісно, цвяшок був окремо, а не елементом фігури.

Камінь у руці ворухнувся. Легенько, але настільки, аби вона зуміла відчути, що це — не цілість. Поки що все було непогано. Ніна шарпала стопу Христа вліво-вправо, наче дантист, що намагається вирвати винятково міцний зуб. Вона вся спітніла й аж задихалася, але нарешті досягла мети і шматочок скульптури залишився у неї в руці. Обережно поклала його на олтар, після чого випросталася, знову простягнула руку й намацала цвяшок. Він був довгий, заіржавлений і глибоко вбитий у дерево хреста, але, на відміну від цвяхів у лавці, його можна було підчепити. Дівчина поперемінно то тягнула, то крутила його, намагаючись розширити отвір, у якому він стирчав. Відчувала, як метал потроху висувається з дерева.

Коли ж цвяшок нарешті вийшов, сталися дві речі.

По‑перше, Ніна мало не гепнулася з олтаря просто у воду. Ледь зуміла втримати рівновагу.

І це була найменша з проблем.

Більшою був туман, який вливався у двері, — його вона побачила, коли озирнулася.

* * *

Ніна завмерла із цвяшком у руках, стоячи на олтарі. Очікувала, що туман випливатиме зі щілини в підлозі, і тепер не могла повірити в те, що бачили її очі.

Білий туман уже дістався середини нефу й наближався. Першої миті Ніна подумала — ще сумніваючись, — що в ньому нікого немає, але ж привиди дійсно були. У молочній білості жевріли червоні очі. Дві, ні, три фігури, начебто людські, але рухалися так, як не рухається жодна людина. А ще звук металу, що бився об метал.

Звук клішень, що стискуються на її горлі.

Ніна завмерла, не в змозі ворухнутися. У голові була пустка. Якби привиди підійшли ближче, то могли б легко її убити, а вона навіть не крикнула б. Тільки за мить дівчина зрозуміла, що фігури вже не просуваються вперед — стали посеред нефу, наче не впевнені, чи йти далі, чи відступити.

«Вони майже ніколи не атакують одразу», — згадала вона те, що знала з рапортів. Зазвичай спочатку лише споглядають, оцінюють і досліджують. Тож Ніна мала десь хвилину, а може й дві — якщо пощастить.

Думала про добрі сухі чоботи, коли дерла довгим цвяшком спідницю, думала про підготовку з мамою до Святвечора, коли так само обійшлася із блузкою. Згадуючи пиріжки з борщем, продірявила панчохи, а думки про короп і кутю супроводжували появу дірок у светрі.

Привиди й далі стовбичили посеред нефу. Ніна всілася на олтарі і — трохи подумавши — скинула з плечей ковдру й пальто, яке не могла подірявити. Що ж, з двох бід — краще змерзнути, аніж загинути.

Вона тремтіла, кличучи на допомогу всю свою буйну фантазію. Я не маю дому, я голодна (і справді трохи була), світ такий жорстокий (ну, це точно). Думала про свою сирітську долю, про те, як сумно на світі без мами й тата і якою нещасливою вона була, коли її батьків клали в холодну‑холодну могилу, закидаючи холодною‑холодною землею (цієї миті вона вже мало не плакала).

Привиди не підступали ані на крок. Заохочена успіхом, дівчина додавала дедалі більше подробиць: смак водянистої каші без заправки, яку з ласки давали їй люди, ночівля у стодолі на сіні, коли осінніми ночами вона тулилася під дірявою кінською попоною, гавкання сільських Рябків і крики: «Геть! До холери йди! »

Привиди хитнулися і попрямували до Ніни.

Назад! Селюки з фантазій Юзефа Козела, мабуть, не використовували таких виразів, як «До холери йди! ». Може, «Пішла, чортяче сім’я»? Так, це більше схоже на правду.

Привиди знову стали нерухомо, але весь час, здавалося, поглядали на Ніну крізь заслону туману. Спостерігали, може, навіть нюхали повітря, дослухаючись до кожного руху й кожної думки.

Хвилини минали одна за одною, немилосердно повільно. Холодно, злі люди, лахміття, не маю ані матері, ані батька. Ніна покрутила би пальцем біля скроні, якби раніше хтось їй сказав, що найбільшою проблемою битви з привидами виявиться не страх, а нудьга, що зводитиме з розуму. Але саме так і було. Тамара мала рацію, цього не могла витримати жодна нормальна людина. На саму думку, що її чекає ще кілька годин повторення цих ідіотизмів (помилка, слово «ідіотизм» не повинно навіть з’являтися у голові), вона відчувала слабкість.

Повернулася до Святвечора. Вареники з капустою і грибами, кутя, короп…

Ніна міряла час за пересуванням місяця на небі. Спершу він світив у вікна праворуч, потім — зник, і в костелі раптом потемніло, а переляк нарешті прогнав нудьгу; у такому густому мороці привиди могли підійти непомітно, могли простягнути свої довгі руки й стиснути клешні на її шиї. Ніна майже відчувала на горлі холодний дотик металу (чи їхні пазурі були металеві? нова помилка: прості сільські сироти не думають, з чого зроблені привиди, треба повернутися до холоду, мокрих черевиків, поганих людей).

Час, проведений у темряві, тривав, здавалося, вічність, а потім ще одну, наступну. У цьому часі десь у далеких галактиках народжувалися і помирали світи, перші плазуни виходили на берег і перетворювалися на рептилій, а потім вилазили на дерева, обростали шерстю і відкривали, як це — ходити на двох ногах, а потім робили всілякі ідіотиз… (нехай буде «дурнуваті речі» )… а одна самотня дівчина стирчала в холодному темному костьолі, чекаючи світанку. Про те, що вона, можливо, чекає також і на смерть, намагалася не думати.

Нарешті місяць засвітив у вікна ліворуч, і Ніна мало не зомліла від полегшення: привиди досі стояли посеред нефу, тільки тепер їх було начебто… більше? Так. Уже не кілька, а принаймні кільканадцять червонооких фігур, оповитих туманом. Наче всі збіглися, аби подивитися, чи витримає Ніна до ранку. І їх ставало більше, напливали хвилями, аж нарешті весь костьол виявився заповнений ними. Найдивовижніша меса, яку хтось колись міг бачити: проведена в місячному сяйві тринадцятирічною дівчиною в подертому вбранні, яка сидить на олтарі, а поруч юрма вірян терпляче чекає — без руху, із палаючими очима. І раз у раз клацання клешень замість голосу ксьондза.

Жоден із привидів не підійшов до Ніни на відстань, ближчу за півметра, наче її оточувало невидиме коло.

Дівчина подумала про Лиса й Лукаша (чи надворі вони в безпеці? ), а потім повернулася до незагрозливих тем.

Холод, черевики, Святвечір…

При світлі місяця вона почувалася вже досить впевнено, тож дозволила собі трохи видихнути й розслабити напружені м’язи. Майже одразу на неї навалилася втома. Не холод, не голод, які переважали кілька останніх годин, а втома. Нічого дивного, бо Ніна була на ногах уже майже двадцять чотири години.

«Я витримаю, — подумала вона оптимістично. — До світанку, мабуть, уже недовго».

Ця впевненість у собі й оптимізм мало її не вбили.

Був момент, одна мить, коли вони заплющила очі й занурилася у сон, у якому із батьками (заборонено! ) їхала трамваєм (не можна! ) у кіно (помилка, помилка, помилка! ).

Одна мить, точно не довше.

Вона померла б, якби її не розбудив подих холодного повітря, що увірвався у вікно. Розплющила очі, побачила нахилене над нею обличчя привида: пласке, із круглим, наче в риби, ротом. Зуби були розташовані по колу, і це коло звужувалося й розширювалося, наче квітка, що раптом розквітає вбивчими білими шипами. Навіть очі привида не були насправді очима — лише двома тунелями, в глибині яких пульсував червоний мозок.

Клешні вже змикалися на її горлі.

Ніна кинулася назад і впала з олтаря у воду. Біль у сідницях і лікті повністю протверезів її.

«Біль, злі люди, холод, голод і мокрість. Я сирота, бачила, як моїх батьків клали в домовину, і так сильно тоді плакала, була осінь, дощ, на спині в мене лише лахміття. А моя мама так добре робила вареники…»

Привид відступив. Потроху, неохоче — але відступив.

Наступні десять хвилин Ніна провела без руху в крижаній воді. Навіть пальцем не ворухнула. Не думала про те, за який час може статися охолодження організму, не втішалася, що вона не повністю у воді, а просто сидить у ній, відкинувшись назад і спершись на лікті.

Думала про страви Святвечора з такою затятістю, якої не посоромився би справжній гурман.

Потім темрява в костьолі посіріла, а разом із нею посіріли привиди. Не розвіювалися, наче дим, їх не поглинула пекельна безодня, вони просто сіріли, поки нарешті повністю не розчинилися у світанку. В цьому не було нічого яскравого, жодного магічного розмаху, про який можна прочитати у книжках, але дівчина чомусь була впевнена, що це остаточна перемога й привиди зникли назавжди. Костел змінився, його пустка тепер мала трохи інший вигляд — наче в ньому ніколи не було нікого, окрім Ніни, яка полегшено прикрила очі.

¹⁸ Неф — витягнуте у довжину приміщення (або частина приміщення), відокремлене рядом колон чи стовпів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна повертається додому й надто пізно
розуміє, що мала на думці ворожка

Для певності дівчина почекала ще хвилинку, а потім підвелася. Забрала з олтаря пальто й ковдру — вони, на щастя, виявилися сухими — і накинула на плечі. Це не дуже допомогло, вона й надалі цокотіла зубами так сильно, що могла б відкусити собі язика.

Біля входу в церкву Ніна зустріла Лиса.

— Усе добре? — запитав той.

— Ні, — буркнула змерзла, змучена дівчина. Вона залізла на заднє сидіння джипу й скрутилася там під ковдрою. Машина рушила.

— Я не боявся, — гордо заявмв Лукаш. — Тут було чимало привидів, але я всю ніч проспав.

— Це чудово, — пробурмотіла Ніна.

— Я й не очікував, що їх буде так багато, — визнав Лис. — На щастя, на нас вони не звертали уваги.

«Авжеж, бо їх цікавила я», — похмуро подумала дівчина.

Вони зупинилися на лісовій дорозі. Поміж деревами в перших променях світанку виднівся будинок Інституту.

— Ніно, почекай тут. Лукаше, йди зі мною.

— Я намочу черевики, — комизився хлопець.

— Я тебе перенесу.

Залишившись сама, Ніна усвідомила, що мала б запротестувати або хоча б запитати, чому повинна чекати саме тут. Не було сили ані на одне, ані на інше. Мокрий одяг огидно прилип до шкіри, але вона, принаймні, вже не тремтіла: ковдра й тепло автівки трохи допомогли. Навіть вдалося заснути на кілька хвилин.

Її розбудив стук у скло.

— Гей, відчини!

Знадвору, у завеликих для нього калошах, стояв Хуберт. В одній руці тримав валізку Ніни, в другій — власний скромний рюкзак.

Дівчина відчинила, і хлопець усівся поряд із нею на заднє сидіння.

— Я приніс твої речі. Можеш перевдягтися.

— Дякую. Відвернешся?

— Авжеж.

Поки Ніна змінювала мокрий одяг на сухий (на жаль, брудний), Хуберт доповідав, що відбувалося вночі в Інституті. Розповідь була сповнена напруги й несподіваних поворотів сюжету, але цієї миті дівчина не могла її оцінити, тож тільки закарбовувала в пам’яті найважливіші факти.

Удруге привиди атакували близько опівночі — невдовзі після того, як Ніна й Лукаш виїхали з Лисом.

Після другої години їм вдалося вдертися до приміщень, і якийсь час ситуація здавалася доволі поганою, але потім привиди раптом відступили, наче знайшли деінде цікавіше заняття (бо дійсно знайшли, подумала Ніна).

А на світанку вони всі зникли.

Ніна у відповідь розповіла власну, лише трохи прикрашену історію. Хуберт — вона зауважила із певною приємністю — був надто вражений. Здається, жалкував, що сам не мав змоги виказати відвагу. Загорнута в ковдру, Ніна уявила світловолосого худого хлопця, який проводить цілу ніч у поганенькому пальті. Може, то й на краще, що це вона пішла до костьолу.

Потім дівчина подумала про дитячий будинок, куди Лис збирався відіслати Хуберта.

До паралельного класу в її школі ходило двоє сиріт, сестри Вільчаж, — обидві носили якісь дивакуваті речі з подарунків, завеликі мішкуваті светри й сукні. Про їхнє життя в сиротинці розповідали чимало неприємних речей. Що сестри‑монашки любили бити вихованців лінійкою, а за більші провини зачиняли в темній комірці, де треба було молитися і прохати в Бога вибачення. Що рекордсмен провів у тій комірці понад двадцять годин і сестри випустили його, тільки коли він обмочив штани, і за це, зрештою, отримав додаткове покарання. Що під час їжі не можна говорити й завжди треба з’їдати з тарілки все до останньої крихти, навіть якщо комусь від погляду на ту їжу ставало недобре — бо «як можна не доїдати, коли в Африці діти голодують».

Вільчажки, зрозуміло, могли й вигадувати, але Ніна колись особисто бачила синяки на спині Ельвіри, а завжди похмуре обличчя Марти промовисто це підтверджувало.

Чи Ніна і справді хотіла, щоби Хуберт опинився в подібному місці?

— Слухай, — почала вона непевно. — Ти… ну, знаєш, розмовляв із Лисом? Про те, що ми маємо на нього працювати?

— Так, і що?

— І досі не хочеш погодитися?

Хуберт зціпив зуби.

— Він комуніст. Ти погодилася б, якби не мусила?

— Власне, у тому й річ, що я мушу, і… — Ніна відчула огиду до самої себе, але заштовхнула її углиб свідомості. — Прошу, не залишай мене з ним саму! Знаю, що я поводжуся жахливо, але я й справді не впораюся без вас!

Вийшло це в неї настільки природно, що Ніна аж трохи злякалася.

Чи й справді вона так почувалася?

Авжеж, трохи так. Мабуть, навіть більше, ніж трохи.

Хуберт глянув здивовано.

— Тамара погодилася. І Яцек також.

— Справді?

— Ага. Дивно — після того, що Лис із ним робив. Але він думає, що спочатку погодиться на цю роботу, а потім дістане можливість для помсти. І взагалі — страшенно жалкує, що ми билися з привидами, а він увесь цей час лежав у ліжку.

Ніна поки що відклала проблему Яцека.

— Тут річ не в компанії, а в різних… уміннях. Ти придався б нам як четвертий.

— Але ж я навіть не маю вмінь Обраного.

У голосі Хуберта почулося легке розчарування, і Ніна вже знала, що хлопець погодиться. Йому не вистачало лише сильного аргументу, а вона могла цей аргумент надати, якщо все правильно розіграє.

— Але ж ти один із нас маєш магічні здібності, які вмієш контролювати. Якщо ми мусимо допомагати в різних справах, пов’язаних із янгольськими чарами, то ти будеш нам потрібний.

— Вважаєш?

Вона гаряче закивала.

— Я знаю, що прошу дуже багато. Це страшенно егоїстично з мого боку — вважати, що ти міг би заради нас пожертвувати собою. Ти не повинен цього робити. Вибач. Забудь, що я тобі казала, добре?

Ніна відвернулася і заховала обличчя в долонях. Не плакала, але була близька до цього — хоча не через ті причини, про які міг подумати Хуберт.

За хвилину вона відчула на плечі його худу руку. Хуберт обережно поплескав її, наче вона була зі скла.

— Я залишуся з вами, — сказав. — Я і сам мав про це подумати. Разом ми не дамо себе зламати!

Ніна почувалася гидко. Насправді дуже гидко — як ніколи в житті. Наче оце продала друга — бо приблизно це й сталося, еге ж? Що з того, що зробила це для його добра? Вона мусила дати Хубертові можливість вирішувати самому. Проблема в тому, що аргументи «погоджуйся, тобі потрібні добра їжа, одяг і школа» ніколи в житті не дійшли б до хлопця, — він відгукувався тільки на жертовність і страждання.

Сумління гризло дівчину так сильно, що вона навіть готова була від усього відмовитися, але раптом на дорозі помітила дивну групку, що наближалася. Це йшли Лис, Сова, Тамара та Яцек, і на ногах підлітків були калоші, схожі на ті, які носив Хуберт (Ніна хотіла запитати, де, хай їм грець, вони їх узяли, але майже одразу забула про це). Яцек ішов цілком жваво, хоча пов’язка на голові й надалі надавала йому жахливого вигляду.

Вони зупинилися неподалік машини.

— Це остання послуга, — сказала Сова. — Більше на мене не розраховуйте, товаришу.

— Не розраховую, — запевнив Лис.

— Сподіваюся, що ми ніколи більше не побачимося.

— Зроблю для цього все, що від мене залежить.

Жінка розвернулася і пішла, а трійця залізла у джип. Яцек зайняв місце спереду, Тамара — заднє сидіння поряд із Хубертом.

— Сова знає, що я не отримала червону картку? — запитала Ніна, коли Лис увімкнув двигун.

— Сам би я не зумів підробити документи.

— А вона… — Ніна завагалася, не в змозі дібрати правильні слова, — …одна з вас, ким би ви не були?

— Ні, вона тільки жінка, яка з певних причин була винна мені послугу. Знає не більше, ніж повинна знати.

— Ага, — буркнула Ніна, нічого не зрозумівши. — А куди ми тепер їдемо?

— Додому, — заявила Тамара. — Офіційно ти отримала червону картку, а ми пройшли всі тести негативно й були звільнені. Файно, так?

* * *

Їхали на південний захід, спочатку повільно, продираючись болотистими лісовими дорогами, потім, коли опинилися на шосе, — швидше. Усі були зморені й мовчазні, а з Яцека на Лиса променіла майже фізична неприязнь. Ніна заснула, поклавши голову на плече Тамари, заколисана теплом і монотонним рухом автівки. Прокинулася, коли приятелька шарпнула її за лікоть.

— Прокидайся.

Дівчина розплющила очі. Вони стояли на брукованій площі невеликого містечка, оточеній симпатичними, хоча й занедбаними кам’яничками вісімнадцятого століття. «Бароко», — подумала Ніна машинально, перш ніж повністю прокинулася. Потім зафіксувала подумки, що затрималися вони перед рестораном «Казковий», поряд із яким стояв будинок пошти. Мабуть, надходила восьма, бо сірість світанку поступилася місцем ясності осіннього дня. Дощу вже не було, небо стало чисте, але віяв холодний вітер, який морщив воду в калюжах і рвав навіс над рестораном. Площа була порожня, наче паскудна погода знеохотила всіх виходити з дому. А може, просто було зарано й мешканці ще не встигли прокинутися?

— Ідіть поснідайте, а я зателефоную з пошти. Приєднаюся до вас за хвилину і розрахуюся, — сказав Лис, виходячи з машини.

Вони слухняно увійшли до порожнього ресторану. Всередині крутилася одна офіціантка, яка обвела їх допитливим поглядом, сповненим неприязні, а тоді повернулася до протирання столів.

Четвірка підлітків зайняла столик на шістьох біля вікна, Тамара взяла меню. За мить підійшла офіціантка, так само з набурмосеним обличчям. У руці тримала мокру ганчірку.

— Ви щось замовляєте чи просто прийшли посидіти? — буркнула.

— Я хочу камбалу в лимонному соусі, — Тамара підняла голову з‑над меню. — І пляшку червоного вина.

— Ми не подаємо вина неповнолітнім. А камбали немає.

— Тоді гуляш із вепра.

— Також немає.

— Пожарська котлета?

— Тільки після тринадцятої, коли видаватимемо обіди.

— То що у вас є? — запитав Хуберт.

— Налисники із джемом можу подати за чверть години, — ласкаво сказала офіціантка. — Яєчню з макаронами — ще швидше.

— Тоді прошу яєчню, — вирішила Тамара.

Ніна й Хуберт попросили налисники, а Яцек узяв і те, й інше.

Офіціантка підозріло глянула на пов’язку на голові товстуна, потім перевела погляд на зламану руку Тамари, а закінчила, вдивляючись у сліди багнюки на спідниці Ніни:

— Ви ж маєте чим заплатити, правда?

— Так, зараз прийде наш дядько й заплатить, — не кліпнувши оком заявив Хуберт.

Офіціантка зітхнула, схоже, беручи у свідки свого нещастя небо.

— Щось пити? Можу дати чай або молоко.

— А каву з молоком? — зацікавилася Ніна.

Жінка завагалася.

— Ячмінну?

— Ні, звичайну. З цукром. Цукру побільше.

— Подивлюся, що можна зробити.

Коли офіціантка відійшла, Ніна глянула на трійцю.

— Я маю пропозицію. Коли ми всі в це влізли, я хотіла б, щоб ми дещо одне одному пообіцяли.

— Що саме? — запитала Тамара.

— Що ми не матимемо таємниць одне від одного. Ну, особисті, звичайно, можемо, але не ті, які впливатимуть на роботу.

— Це які? — насупився Яцек.

— Чому ти дивишся на мене? — водночас із ним відгукнувся Хуберт.

— Бо ти приховував від нас, що зустрів у селі духа. А Яцек навіть не писнув, що все розповів.

— Я ж вибачився… — товстунчик стис у руці кухоль із молоком, який саме принесла офіціантка. Ніна тільки тепер зрозуміла, чому Яцек погодився працювати на Лиса: не йшлося про помсту чи про каяття — лише про почуття провини. — Обіцяю, що я реабілітуюся. Якщо дасте мені шанс.

— До тебе ніхто не має претензій, — поспішно запевнила дівчина. — Я згадала це тільки як приклад дурнуватих таємниць, які можуть коштувати нам… — хотіла сказати «життя», але забракло сміливості, — …дорого, — і повторила: — Можуть дорого нам коштувати.

— Ти також не про все говорила, — нагадала Тамара.

— Так, знаю. Тому це правило стосується і мене. То як, ви погоджуєтеся?

Друзі кивнули.

— І без хвацькості, — додала Ніна. — Якщо хтось із вас не відчуватиме сили щось зробити, то має сказати про це іншим, замість удавати, що все нормально, добре?

— Ти знову дивишся на мене, — у голосі Хуберта відчувалася образа, а Тамара пирхнула.

— Ну вибач, я і не знала, що ти можеш бути настільки рішучою.

— Погоджуєтеся? — натиснула Ніна, яка й сама дивувалася своїй поведінці.

— Як на мене, не проблема, — відповіла Тамара.

Хлопці кивнули, трохи подумавши. Ніна вирішила, що поки цього вистачить.

За хвилину офіціантка принесла сніданок, і Яцек сунув собі в рота половину налисника.

— Не їж швидко, ти ж недавно хворів, — застерегла Ніна.

— Їжа ще ніколи не шкодила, — пробурмотів хлопець. — До того ж я добре почуваюся.

Ніна перемкнула увагу на вміст своєї тарілки. Коли майже закінчила, повернувся Лис, усівся поряд із Тамарою і попросив офіціантку принести каву.

— Я винен вам пояснення, — сказав. — Навіщо я вам потрібен і подібне.

Чотири пари очей зацікавлено глянули на нього. Ніна поспішно ковтнула останній шматочок налисника й запила кавою, від якої, схоже, ставала залежною.

— Добре, тож спершу короткий вступ. Янголи, як ви знаєте, змінюють нашу реальність. Не всюди… Але в Польщі є шістнадцять зон, якими крилаті фактично заволоділи.

— Сімнадцять, — нагадала Тамара. — Якщо додати нульову зону.

— Нульова — це особливий випадок, там янголів давно вже немає. А в інших зонах вони є. Тож ми маємо шістнадцять місць, де діє магія, з’являються чародійні створіння, потвори й, звичайно, Бестії, які йдуть за янголами. Добра новина така, що ці зони не збільшуються, а нам досі вдається утримувати інформацію про їхнє існування в таємниці — на щастя, це містечка й села далеко від великих міст.

— Як Маркоти, — сказала Ніна, а Лис кивнув.

— Як Маркоти. Погана новина — ми практично не контролюємо ті зони. Ми не знаємо, що там відбувається, а новини, які ми отримуємо, дуже тривожні. Досі всі спроби інтервенції закінчувалися фіаско. Як дорослі, ми не маємо магічних здібностей, до того ж уся ця магія для багатьох із нас, особливо тих, хто застарий, є… малозрозумілою. І трапляються випадки, коли ми її навіть не можемо помітити, бачимо лише результати, а не безпосередню причину.

— Як із духами, — озвався Хуберт.

— Правильно.

— Тому ви дійшли думки скористатися дітьми, — втрутилася Тамара.

— Я дійшов такої думки, — визнав Лис. — Тому почасти почуваюся відповідальним за проект, який назвали «Червоний капелюшок».

— Трохи нехороша назва, вам не здається? — буркнула Ніна.

— Не я її вигадав. Проблема в тому, що проект було визнано цікавим і водночас надто непевним і небезпечним, тож офіційного дозволу в нас немає.

— А неофіційний? — зацікавилася Ніна.

— Скільки завгодно. Річ у тому, що ми отримуємо гроші й часткову підтримку, але, якщо певного дня наробимо дурні, уряд Народної Польщі вдаватиме, що ніколи про нас не чув. І нас, зрозуміло, офіційно не існує.

— Майже як таємна організація, — у Хубертових очах розгорялися іскри.

Ніна проти власної волі також відчула певне піднесення і запитала:

— Ви зустрічаєтеся в якомусь таємному місці? У підвалах, куди спускаєтеся в чорних плащах із каптурами, освітлюючи собі шлях смолоскипами?

— Найчастіше ми зустрічаємося на віллі в Мокотові, — спокійно озвався Лис. — А тобі треба переглянути критерії, за якими ти обираєш книжки. І, мабуть, немає потреби говорити, що дуже нерозумно з вашого боку комусь розповідати про цю розмову, еге ж?

— Немає потреби нас лякати, — Тамара здавалася ображеною. — Ми нікому не скажемо.

— Я просто ще раз переконався, — Лис запалив цигарку.

— Ми не станемо нікого кривдити, — застерегла Ніна, намагаючись мислити розсудливо, що було важко, бо перед очима поставав Лис у каптурі й зі смолоскипом у руці. Хоч як дивно, цей образ не був надто абсурдним. Поручник якимось дивом мав природний вигляд за будь‑яких обставин. Наприклад, зараз, коли сидів за одним столом із підлітками, у ньому не було нічого військового. У звичайному чорному светрі він СПРАВДІ міг здатися змореним молодим дядьком, який не дуже охоче вибрався у поїздку з чотирма веселими племінниками й племінницями (зрозуміло, джип, якого було припарковано перед рестораном, трохи псував цю картинку). «З Лиса вийшов би непоганий шпигун», — подумала Ніна, а потім повернулася до важливішої проблеми.

— Ані янголів, ані людей. Ми нікому не заподіємо кривди.

— Цього від вас ніхто не вимагатиме. Окрім того, — у Лисових очах блиснули веселі вогники, — я не думаю, що ви в цьому надто вправні.

— Ну, ага, — Ніна кахикнула, геть не розуміючи, чи вважати це за комплімент. — Але як ви собі це уявляєте? Тамара буде у Варшаві, Яцек — у Гданську, я — у Вроцлаві, а Хуберт — бозна-де… Яким дивом ми зможемо працювати на вас?

— Спокійно, ми за вами пошлемо, коли виникне така потреба.

— Це означає, ми будемо наче приспані агенти? Боже! — Тамарині очі дивно блищали.

Навіть Яцек, який уперто мовчав і випромінював нехіть, здавався зацікавленим. А Ніна не знала, що про це все думати. Слова Лиса звучали підозріло гарно, а дівчина й далі не надто довіряла поручнику. Проте чому це не має бути правдою? Наразі все, про що вона знала, начебто мовило «за». Ще й найважливіший аргумент — тепер уже ніхто з них не може відступити.

«Що ж, — подумала вона. — Якщо я зараз припустилася найбільшої помилки в своєму житті, перейматимуся цим пізніше».

— Їжте, на вас чекає далека дорога, — підігнав Лис. — Тамара та Яцек пересядуть у Варшаві в іншу машину, що відвезе їх додому. Ніна й Хуберт поїдуть зі мною до Вроцлава.

* * *

Як і пообіцяв поручник, у Варшаві на Тамару та Яцека очікувала чорна машина, а в ній — чоловік, трохи старший за Лиса, але дивовижно схожий за типажем: звичайнісінько вдягнений і наче непомітний на загальному тлі.

— Бережіться, — Ніна обійняла спершу Тамару, а потім Яцека. — Сподіваюся, що скоро побачимося.

Вона одразу прикусила язика, бо усвідомила, що «побачення» станеться через роботу для Лиса, а це може означати чимало різного.

Наприклад, пригоду, на що й розраховувала Тамара.

Або дуже серйозну небезпеку, чого, своєю чергою, боялася Ніна (хоча пригоду вона також брала до уваги, чому ні). Так чи інакше, здавалося, що життя їхньої четвірки геть зміниться.

Поки Тамара прощалася з Хубертом, Ніна глянула на Яцека.

— Ти впевнений, що хотів би з нами залишитися? Витримаєш, якщо доведеться, ну, знаєш, щоденно дивитися на Лиса, виконувати його накази? Може, ти ще…

— Я впораюся, — хлопець стиснув губи.

— Ясно, дякую, — вона не очікувала іншої відповіді, але вирішила, що це останній шанс спробувати переконати його.

Тамара і Яцек усілися, машина рушила. А Ніна і Хуберт поїхали з Лисом у бік Вроцлава. Ніна вперлася лобом у скло, дивилася на поля й уявляла повернення додому. Цікаво, чи мама і далі вважатиме, що Ніна сама влізла в проблеми? Але ж це не була її провина!

І що скажуть рідні, якщо колись — може, навіть скоро — по Ніну приїдуть люди в мундирах і знову заберуть невідомо куди? «Ми за вами пришлемо», — адже так сказав Лис.

Дівчина не хотіла про це думати. Намагалася викинути з пам’яті хату вугляра та її таємницю. Урешті‑решт виявилося, що вона не розв’язала цю загадку. І що з того? Найімовірніше, не було жодної таємниці: напевне, Кароля і Дануту Квітень вбив Антек. Найпростіші відповіді найчастіше є і найправильнішими. Що з того, що Лис пам’ятав, як брат із ним бавився? Йому було три роки, а трирічна дитина геть не свідок. Діти інколи пам’ятають те, що бажають пам’ятати. Ніна мала чіткий спогад, як сонячного літнього дня, з морозивом у руці, вона ходила з батьками в зоопарк. Та коли розповіла про це мамі, та засміялася і сказала, що Ніна щось вигадала: у зоопарку вони були тільки раз, у вересні, і тоді йшов такий паскудний дощ, що вони одразу повернулися додому. Яке могло бути морозиво за такої погоди?

А якщо спогади Лиса справжні, то батьків обох хлопців, напевне, зарубали коваль або ксьондз через якісь лише їм відомі причини, про які Ніна й гадки не мала, бо в неї було замало даних.

Ох, а зрештою, що їй до цього, навіщо взагалі про таке думати? Це вже не мало значення, найважливіше, що вона нарешті поверталася додому.

Дівчина дивилася, як на склі розбризкуються краплі дощу. За Лодзю задощило серйозно, щітки машини ледь устигали прибирати воду. Дівчина неспокійно крутилася на сидінні.

— Що з тобою? — запитав Хуберт.

— Нічого.

— Ага, а правило «жодних таємниць» — це, виявляється, тільки балачки.

Вона хотіла відповісти щось гостре, але прикусила язика. Хлопець мав рацію.

— Вибач. Мені весь час здається, що я щось не помітила.

— Наприклад?

— Проблема ж саме в тому, що я не знаю. Якби знала, то не пропустила б це. Не переймайся, мабуть, нічого важливого.

У Кенпні вони на хвилинку затрималися біля пошти, і Ніна зателефонувала до сусідів, які покликали до телефона її маму. Почувши доньчин голос, Ядвіга Панкович крикнула з радощів:

— Ніно! Ми хвилювалися за тебе! Коли ти повертаєшся?

— Десь за півтори години ми повинні дістатися Вроцлава.

Зв’язок був поганим, дівчина постійно чула тріск і шуми. Але в якийсь момент виразно почула дзвін розбитого скла.

— Мамо, що трапилося?

— Нічого, просто в мене трохи запаморочилося в голові, я випустила склянку з чаєм. Зараз приберуся.

— Ти добре почуваєшся? У тебе дивний голос…

— Усе добре. Я рада, що ти повертаєшся. Зроблю на обід твої улюблені вареники із сиром.

Щось знову тріснуло, і зв’язок перервався. Ніна вийшла з пошти й сіла в машину. Мабуть, здавалася знервованою, бо Хуберт глянув на неї неспокійно, але нічого не сказав.

В Олешніці до них приєдналася висока світловолоса жінка. Справді висока: було в ній десь метр вісімдесят, а підбори ще й додавали зросту. На більшість чоловіків мусила дивитися згори — але, можливо, вона саме цього й хотіла? Вдягнена була елегантно і мала ту холодну класичну вроду, яка Ніні завжди нагадувала англійських акторок.

— Ева Вішневська, — представилася вона, чим здивувала дівчину, бо та чекала ще на один тваринний чи пташиний псевдонім. — Підвеземо тебе до Вроцлава, а потім я займуся Хубертом.

Вона сіла за кермо, а Лис перебрався на сидіння поруч і миттєво заснув — з легкістю людини, яка звикла засинати за будь‑яких умов. Ніна також відчула сонливість; монотонний стукіт дощу, який бив у скло, послабив неспокій до рівня, коли вона майже про нього забула. «Нічого поганого не відбувається, зараз я буду дома», — повторювала вона собі, аж урешті й справді в це повірила. Занурилася у дрімоту. Їй знову снилося, що вона сидить на призьбі будинку вугляра. Був гарний листопадовий день, світило сонце, сухе листя мінилося всіма кольорами осені. Дівчина чекала: крику, скрипу дверей за спиною. Знала, що цього разу вона озирнеться і побачить, хто виходить із хати. Адже це був останній шанс розгадати загадку, а Ніна належала до тих, хто завжди хоче знати. Навіть якщо правда може вбити.

Вона здригнулася, коли нарешті дочекалася крику, але не стала озиратися. Поки що ні. Тільки за мить, коли почула скрипіння.

Озирнулася. Потроху, мобілізуючи сили, аби змусити себе до цього простого руху.

Озирнутися. Глянути.

Двері хати розчинилися, і в них виникла знайома постать. Невисока, дівчача, із каштановим волоссям, що скручувалося в локони.

Ніна.

Вона прокинулася спітніла, із криком на вустах.

— Що? — запитав Хуберт. — Ти бліда, наче простирадло.

— Просто дурнуватий сон.

Звісно, це тільки дурнуватий сон, бо що спільного могла мати Ніна з убивством, яке сталося двадцять років тому? Коли Антекові батьки померли, її навіть на світі ще не було.

Дівчина зітхнула, намагаючись очистити свідомість від решток жаху. Вони вже в’їхали до Вроцлава, Лис прокинувся й інструктував Еву, де вона має завертати. Ніна дивилася на знайомі вулиці. Через п’ятнадцять хвилин вона опиниться вдома. З’їсть смачні вареники, поговорить із батьками, а потім обіграє в шахи Шимека, якщо той уже встиг одужати. Завтра неділя, отже можна витягнути Агнешку в кіно. Вони навіть можуть піти на якийсь вестерн або до «Полонії» на детектив «Незнайомці в потягу» (адже треба тренувати детективні навички).

Десять хвилин.

Вона намагалася зосередитися на приємних моментах, пов’язаних із поверненням. Нарешті смачна їжа, гаряча ванна, а не спільний душ, книжка, яку читаєш під теплою ковдрою, і какао перед сном — усі дрібниці, щодня такі очевидні, що людина навіть не помічає, які ж вони хороші. Ніна згадувала, але щось у ній криком кричало. Це був не просто неспокій — це була справжня паніка.

Хуберт дивився на неї з ще більшою турботою.

— У тебе справді кепський вигляд…

— Тихо. Я думаю.

«Я щось недодивилася. Прокляття, справді не додивилася. Але що саме? Що могло би бути настільки важливим, щоби мати значення саме зараз? »

П’ять хвилин. Вони звернули з Казімежа Великого й минули костьол Провидіння. Ніна стиснула руки на краю сидіння. Дихала нервово, машина здавалася їй затісною. Оце тільки бракувало, аби вона пережила напад клаустрофобії. У дзеркальці помітила погляд Лиса.

— Ти добре почуваєшся?

Ні, Ніна не почувалася добре. У її вухах досі стояв звук розбитої склянки й слова мадам Зулейки: «Адже ти сама це собі зробиш».

Вони в’їхали на вулицю, де мешкала Ніна. Ще дві хвилини — і будуть під її будинком.

Ти сама це собі зробиш, сама це собі зробиш, сама…

Дівчина різко нахилилася вперед.

— Ви впевнені, що не Антек убив ваших батьків?

— Упевнений, — відповів Лис.

— Розкажіть усе, що ви пам’ятаєте про той ранок. Це ж був ранок, правильно?

— Так. Батько тільки-но привів Антека й скандалив, що той провів ніч поза домом.

Тривога в голові Ніни вже не дзвонила, а вила.

— Антек кудись ходив уночі? Куди?

— Не знаю, напевне, сидів під костьолом і чекав на можливість туди увійти.

Вони зупинилися біля будинку. Ядвіга Панкович, мабуть, помітила машину з вікна, бо збігла вниз, аби привітати дочку. Ні, не збігла. Причовгала. Бо Нінина мати мала поганий вигляд, її обличчя було блідим, наче сир, і блищало від поту. Дихала важко й притискала долоню до серця. Щоби не впасти, сперлася на двері, але все одно, здавалося, лише мить відділяла її від того, аби опинитися на мокрому тротуарі.

— Цій жінці потрібна допомога, — спокійно сказала Ева.

Лис вийшов, Ніна хотіла піти за ним. Так підказував їй інстинкт: вилізти, підтримати маму, провести її до квартири й викликати лікаря. Або навіть одразу їхати до «швидкої».

Не зробила цього. Завмерла, стискаючи ручку дверей, бо нарешті дещо зрозуміла.

— Їдьте, — сказала крізь перехоплене горло. — Їдьте, будь ласка!

— Куди? — Ева кинула неспокійний погляд на Лиса.

— Байдуже! Швидше!

— Даніелю?

Поручник озирнувся.

— Їдь! Я зателефоную.

Жінка натиснула на педаль газу, і джип різко стрибнув із місця. Вулиці, одна по одній, лишалися позаду, Ніна скорчилася на задньому сидінні із заплющеними очима й долонями, притиснутими до вух. Нічого не бачити, не чути, не думати. Бо правда була надто жахливою, щоби хоч на частку секунди пустити її у свідомість.

— Що відбувається? — допитувався Хуберт, але дівчина тільки похитала головою.

Розплющила очі, лише коли машина зупинилася. Вони стояли перед віллою з невеличким садом, десь на околицях Вроцлава. Ніна не знала, де саме, і їй не було до цього ніякого діла.

— Ходімо.

Усі слухняно вийшли. Жінка відчинила двері й запустила їх усередину. Хуберт увесь час перелякано поглядав на подругу, але дівчина вперто мовчала. Ева завела їх до зали з каміном (справжнім! за інших обставин Ніні це дуже сподобалося б) і посадила на канапі.

— Гадки не маю, що відбувається, але мені здається, що на якийсь час ви тут залишитеся, а тому почувайтеся наче вдома, — сказала вона з майже англійським спокоєм. — Чаю?

— Охоче, дякую, — погодився Хуберт.

Ніна відмовилася, похитавши головою.

— Ти нарешті щось скажеш? — запитав хлопець, коли господиня вийшла із зали. — Що відбувається?

— Я щойно вбила свою маму! — крикнула дівчина. — От що відбувається!

* * *

Ніна все ж отримала чай: гарячий і дуже солодкий. Відпила ковток, відставила чашку, а потім скорчилася на тапчані. Хуберт обійняв її та незграбно поплескав по спині.

— Усе буде добре. Твоя мама захворіла, але ж це не означає, що вона помре.

— Ти не розумієш, — дівчина похитала головою.

— То, може, ти мені поясниш?

Ніна витерла очі, хоча ж не плакала.

— Я повинна була здогадатися раніше, — заявила з гіркотою в голосі. — Адже це очевидно.

— Ти про що?

— Про те, хто вбив Антекових батьків. Вікно хати замале, аби хтось у нього заліз, а в дверях сиділи ксьондз і коваль — навіть якби в будинку і був хтось чужий, то після вбивства він не зумів би вийти так, щоб його ніхто не помітив. Тож із самого початку існувало лише кілька можливостей: що це Антек або ксьондз, якого прикривав коваль (чи навпаки), або коваль і ксьондз разом, у змові. Ще один варіант: коваль і ксьондз чомусь збрехали про те, що вони весь час сиділи на призьбі, а насправді — кудись пішли, і в хату прослизнув хтось інший. Або ж батьки хлопців повбивали одне одного, але це останнє здавалося мені ледь імовірним.

— Шість можливостей, ага, — Хуберт покивав. — Більше бути не може.

— Але ж ні, є ще й сьома.

— Лис? — очі хлопця розширилися. — Ти ж не хочеш сказати, що трирічна дитина…

— Ні, що ти!

— Тоді хто?

— Ніхто, у цьому й річ. Антек бавився з молодшим братом, як Лис і сказав, а батьки поралися у великій кімнаті. Більше там нікого не було.

— Нічого не розумію.

— Це був нещасний випадок. Неймовірний, дурнуватий нещасний випадок, який не трапився б, якби не магія.

Вона уявила це, на кілька хвилин відклавши думки про матір: Кароль Квітень заходить до хати й говорить дружині, що коваль і ксьондз прийшли поговорити з Антеком. Жінка частує гостей кисляком. Тепер батьки повинні погукати сина, але вони зволікають, бо ані вугляр, ані його дружина не мають причин якось занадто любити чи шанувати найповажніших мешканців села. Думають, що зробити в цій ситуації, вони злі на хлопця, але не бажають, щоб у його виховання втручалися чужі люди. Кароль машинально продовжує роботу, яку перервав прихід гостей. Скажімо, має намір трохи відремонтувати шафу, де один із цвяшків уже наполовину прибитий (Ніна пам’ятала, як він стирчав з деревини). Тож бере сокиру, розвертає її і… не потрапляє, сокира відлітає, а вістря устромлюється чоловікові у голову. Дружина біжить йому на допомогу, перечіпається і б’ється лобом об гострий куток печі (її тіло лежало біля пічки). Можливо? Авжеж ні, шанс на щось подібне — один до мільйона. Але втрутилася магія, яка зробила так, що сталося майже неможливе.

— Навіщо магії вбивати батьків Антека? — запитав Хуберт.

— Оскільки він зробив те саме, що і я. Мені здалося, що я така мудра, але ж я була не першою, а другою. Антек також додумався, що не обов’язково бути сиротою, щоби скласти янгольський тест. Прочитав Юзефову книжку, пішов у костьол і переміг почвару. А магія вирішила, що коли він — сирота, то, звісно, не може мати батьків, тож Кароль і Данута мусили померти. Тепер розумієш? Саме це сталося, коли я розмовляла по телефону з матір’ю — і вона одразу відчула себе погано.

— Янгол знав, що так має скінчитися?

— Не уявляю. Може, й ні, бо вони ж і самі не знають, як запрацює їхня магія на Землі, — Ніна застогнала, наче раптом заболів живіт. — Що я наробила…

— Чекай, але ж це не має сенсу. Якщо Антек був тим самим сиротою, то яким чином після його смерті привидів раптом стало більше? Це дійсно було прокляття?

— Ні. Не було ані вбивства, ані прокляття. Проблема в тому, що янгол витягнув Антека трохи раніше, ніж хлопець закінчив тест. Так мені здається. А потім Антек помер, янгол зник, і більше не було перешкод, щоби привид відродився, звільнився — і навіть щоби їх побільшало.

— Звучить справді складно, — буркнув Хуберт.

— Аж ніяк, — Ніна потягнулася за чаєм. Гарячий солодкий напій трохи її заспокоїв, а розмова призвела до того, що вона не зосереджувалася вже так сильно на думках про найгірше. — Це… просто біологія. Янгол тримає привида на прив’язі, Антек був його природним ворогом, як вовк — ворог зайців. Але що відбувається, коли в лісі забракне вовків?

— Вони починають розмножуватися, — договорив Хуберт.

Ніна кивнула. У глибині будинку почувся дзвоник, і дівчина миттєво забула про привидів, вовків і зайців. Застигла, напружилася, прислуховуючись до тихої розмови, а потім до звуку кроків.

До зали увійшла Ева Вішневська.

— Твоя мама одужає. Стався серцевий напад, але небезпеки для життя немає.

Ніна розплакалася від полегшення.

— Бачиш, усе не так уже й погано, — сказав хлопець. — Усе нормально.

Ніна труснула головою.

— Ні. Уже ніколи я не зможу повернутися додому або навіть поговорити з батьками по телефону, бо цим я їх уб’ю. Я тепер справжня сирота. У мене є батьки, але я сирота.

* * *

Наступного дня вранці до будинку Еви Вішневської під’їхав поручник Лис.

— Плани трохи змінилися, — сказав чоловік. — Далі ви поїдете зі мною.

Ніна не заперечувала, запитала тільки, чи бачився Лис із її батьками. Поручник кивнув.

— Я пояснив їм ситуацію, наскільки це було можливо.

Дівчина апатично кивнула — усю ніч проплакала й тепер відчувала дивну байдужість. Вони з Хубертом були вже зібрані, та й у них не було багато речей. Ніна залишила Еві Вішневській «Клінічну психіатрію», попросивши віддати її Пьотрекові. Жінка пообіцяла, що зробить це. Здавалася симпатичною, але що з того? Лис теж міг справляти таке враження.

«Що він сказав моїм батькам? — роздумувала Ніна, уже сидячи в машині. — Чи мама досі вважає, що це моя вина? Що я сама влізла у проблеми? »

Ніна віддала би півжиття, аби все пояснити й попрощатися з батьками, але не могла цього зробити. Навіть написання листа не було безпечним. Вона лише отримала записку від тата, просто кілька фраз:

Кажуть, будь‑який контакт між нами є небезпечним, тож напишу коротко: мама почувається добре й невдовзі має вийти з лікарні. Шимек уже здоровий. Ми будемо на тебе чекати і ніколи не втратимо надію, що знайдеться спосіб, аби ти повернулася. Ми тебе любимо. Будь обережною, Ніно.

«Знайдеться спосіб, аби ти до нас повернулася» — Ніна також учепилася в цю надію.

Вони поїхали на північ, у бік Щецина. У машині панувала похмура тиша, Хуберт читав позичену в Еви Вішневської книжку, Лис зосередився на дорозі. Ніна пальцем обмальовувала сліди, які залишали на склі краплі дощу. Осінь закінчувалася, скоро мала настати зима, а з нею — перші свята без батьків. Потім перший новий рік і канікули. А тоді — ще й ще.

У її горлі знову народжувався плач.

Вони зупинилися в Сулехові, неподалік Швебодзіна.

— Ви голодні? — запитав Лис. — Попереду дві години їзди, якщо хочете поїсти — краще скажіть.

Ніна й Хуберт синхронно заперечили.

— Нормально, але нам все одно треба зробити перерву. Півгодини, добре? Я дам вам гроші на оранжад і тістечка, якщо не бажаєте обідати.

Вони вийшли. Сіяв дрібненький дощик, люди не стільки ходили по вулицях, скільки пробиралися під захистом парасольок, які шарпало вітром. Хуберт здригнувся, коли холодна крапля впала йому за комір.

— Пішли, знайдемо якусь кав’ярню, — запропонував він. — Немає сенсу тут стояти.

— Ми можемо піти до костьолу, — Ніна вказала на великий будинок із цегли й каміння.

— Навіщо? Адже ти стала атеїсткою.

— Щоби подивитися.

— Ну добре, нехай.

* * *

У костьолі було холодно, але принаймні сухо. Ніна перехрестилася (деякі рефлекси важко викорінити), а тоді взяла на себе роль гіда.

— Це готика, можна її упізнати за вікнами і «зоряною» стелею. Бачиш? Має форму зірки. Таке склепіння постало з хрестово-реберного і є досить простим; далі, у нефі, ми маємо вже складніше склепіння, мережеве… — вона замовкла, оскільки до них приєднався Лис.

— Говори далі, — сказав поручник. — Це цікаво.

— Але олтар тут пізніший, оту картину написано десь у вісімнадцятому столітті й… Вас же насправді геть не цікавить історія мистецтва, правильно?

— Не дуже, — зізнався Лис. — Хоча я охоче дізнався б про олтар трохи більше.

— Ви знову намагаєтеся бути милим. Певно, для того, аби я на щось переключилася і не думала про батьків.

— Знаю, — Лис здавався зніченим. — Треба потренуватися бути несимпатичним.

— Це не смішно, — Ніна підвищила голос.

Хуберт, не звертаючи на них уваги, роздивлявся на картині Ісуса, знятого з хреста.

— Вибач, — сказав поручник. — Ти можеш мене ненавидіти, якщо так тобі легше. Так, я і гадки не мав, що мій брат відкрив спосіб стати «тим» сиротою. Це не була пастка, якщо ти про це думаєш.

— Не думаю, — буркнула дівчина, хоча таке дійсно спадало їй на думку. — А якби ви справді хотіли бути милим, то забули би про всі ці справи й відвезли мене з Хубертом до першого-ліпшого дитячого будинку. Разом ми впоралися б.

Це була правда. Ніна вже думала про таку можливість. Навіть найгірший сирітський будинок не здавався би страшним, якби вони могли допомагати одне одному.

Лис похитав головою — хоч як дивно, це було схоже на справжній смуток. Або ж смуток, який видавався справжнім.

— Це не так просто. У тебе є магічні здібності, які ти не опанувала, а це означає, що вже ніколи й ніде ти не будеш у безпеці. Якщо залишишся з нами, ми можемо певною мірою тебе оберігати, якщо ні — рано чи пізно тебе впіймають, відвезуть до якогось Інституту й протестуть. Що тоді?

— Але ж офіційно я вже мертва, правильно?

Лис із легким ваганням кивнув.

— То чому мене мають шукати? — натиснула Ніна.

— Я не стверджую, що тебе шукатимуть. Досить і того, що тобі не пощастить. Наприклад, хтось помітить, що ти інколи дивно поводишся, — і донесе на тебе.

— Тобто я приречена працювати на вас. Ясно, дякую, я зрозуміла, — Ніна розвернулася до високих готичних вікон, у які стукотів дощ. Уперше вона цілком зрозуміла, в яку ситуацію потрапила.

Уже не розглядатиме з татом альбоми з історії мистецтва, не з’їсть обід, який мама приготувала спеціально для неї. Не піде з батьками у парк чи в кіно, не поїде на екскурсію. Не обіграє брата в шахи, не пожартує з його перших шкільних закохань, а він не глузуватиме дурнувато з її першого хлопця. Вона не почує від матері, що має надягти капелюха, а від тата — що у тринадцять років ще ранувато робити макіяж. Батьки не привітають її з тим, що вона піде до ліцею, а якщо Ніні не пощастить — то і з випускними іспитами чи закінченням навчання. Якщо їй хоч трохи пощастить, то побачить їх через кілька років, коли і вони, і вона будуть уже іншими людьми: це все, на що дівчина могла розраховувати.

Може, Лис говорив правду і в цьому дійсно не було його провини, а може, й ні. Зараз це не мало значення. Дощило, повітря в костьолі загусло від магії, важкі дубові лавки наче ворухнулися. Поручник терпляче чекав. Ніна машинально підвела долоню до обличчя, але не знайшла крові, яка текла б з носа. Хоч би що блокувало її силу, воно припинило діяти. «Я можу розвалити весь цей костьол», — подумала дівчина, і на якусь мить була близька до цього. Тільки що б це дало?

Хвилина минула, напруга спала.

— Ходімо? — запитав Лис, наче нічого не сталося.

Вони приєдналися до Хуберта, який чекав біля виходу, сіли в машину й поїхали далі.

* * *

Зупинилися через дві години в невеличкому містечку. Першим вийшов хлопець. Узяв із багажника рюкзак, попрощався з Ніною і вирушив до будинку з червоної цегли. Його супроводжував великий чоловік у сутані монаха.

— Це монастирська школа, — сказала Ніна.

— Від тебе це не приховати, — визнав Лис. — Твоя — жіноча — на другому боці міста.

— Ви комуністи, а віддаєте нас до монастирської школи?!

— Це єдині дві школи з інтернатом, які приймають підлітків вашого віку, усі інші — для учнів ліцеїв чи для технікумів.

— Я атеїстка.

— Ти впораєшся, я в тебе вірю.

Ніна стиснула губи. Через п’ять хвилин вона забрала валізку й вийшла. Мила пухкенька монашка чекала перед будинком, мокнучи під дощем. Дівчина не попрощалася, просто пішла в той бік. Машина позаду рушила з місця, шини заскреготіли по мокрій рінні раз, а тоді другий — коли водій здав назад. Ніна не озиралася — навіщо їй це робити? Тут на неї чекало нове життя, принаймні на якийсь час вільне від Лиса та його товаришів.

І тоді, як на біду, її наздогнало минуле.

Та мить вагання в костьолі, перш ніж поручник кивнув: мовляв, так, Ніна офіційно мертва. І день, коли вона отримала червону картку, а тоді сиділа під дверима, дослухаючись до стукоту чобіт. Що сказали ті чоловіки?

«Ми прийшли по червоні картки». А потім: «…правильно? » Яке ж там було недочуте слово?

На здивування монашки, Ніна кинула валізку, розвернулася і побігла до машини, що саме рухалася до виїзду. Вдарила долонями у скло з боку водія. Лис сповільнився й опустив скло.

— Що сталося?

— Вони назвали цифру, — сказала вона.

— Які такі «вони» і що за цифра?

— Ті, хто прийшов по дітей з червоними картками. Сказали: «Шестеро, правильно? ». Це значить, що хтось помер замість мене, так? Бо не могли ж забрати п’ятьох замість шістьох, це не та цифра, в якій можна помилитися. Ви взяли мою картку й причепили комусь іншому? Тому, хто не повинен був померти?

— Нонсенс, ти, мабуть, погано почула. Крім того, подумай трохи: якби я дав комусь твою картку, то навіщо ховав би тебе потім на четвертому поверсі? Йди всередину, ти вся мокра, а та монашка і так дивиться надто підозріло.

Ніна відступила від машини, Лис рушив та хутко зник з очей. Дівчина обернулася до монашки, яка справді дивилася недовірливо.

— Я забула попрощатися, — сказала Ніна, підіймаючи валізку.

Аргумент поручника звучав переконливо — так вона думала п’ять перших секунд. На шостій усвідомила, що ці слова переконливі стосовно інших кодів, але не Ніни, Тамари, Яцека чи Хуберта. Бо вони, про що дівчина не думала раніше, не були анонімними: через їхню втечу вони стали відомими. А якщо Ніна перетворилася з «коду 77WR» на «ту дівчину, яка намагалася втекти», то її треба було переховувати — на той випадок, якщо Метелик надумала б похвалитися, що дала червону картку «тій дівчині», а потім хтось помітив би Ніну в загальній залі. Авжеж, тоді кількість в’язнів не збігалася б — от тільки чи справді перед нападом привидів Видра й Жук хотіли перераховувати дітей? Але, може, Лис знайшов якийсь вправний спосіб, щоби кількість збіглася, може…

Вона може й далі крутити всі ці «може» або запхати сумніви вглиб свідомості й хоча б на хвилину повірити Лису.

Переступаючи поріг нової школи, Ніна обрала віру.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.