Серія «Час фентезі»

Художник Максим Розенфельд

Дизайн обкладинки Анастасії Рафаєнко

Вид. 2-ге, переробл. і доповн.

© Матолінець Н. Я., 2018

© Розенфельд М. І., ілюстрації, 2018

© Рафаєнко А. Д., обкладинка, 2021

© ТОВ «Видавництво АССА», 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7995-31-8

Аннотація

Темна чаклунка Варта Тарновецька доволі спокійно жила у Львові: працювала у кав’ярні, зустрічалася з друзями та часто потрапляла в сутички зі світляками. Але все змінилося, коли в місті почалася Гра. На кону вирішальної битви темних та світлих — влада у Центральноєвропейському конгломераті на наступне століття. Попри всі намагання Варті не вдається залишитися осторонь від жорстокого змагання. Попереду в неї мітки, які чекають чародійської крові, історія про демона та про те, що сталося сто років тому… Отож, тепер Варта у Грі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вступ

Кажуть, старе місто сповнене місць для чародійства. Ось між двома вулицями пробігає перехід, схований арками. Туристи заглядають туди зацікавлено, місцеві перетинають швидко, не озираючись. Перехід короткий. Стоптані сходи вниз. Ресторан — праворуч, занедбане церковне подвір’я — ліворуч.

Двоє чоловіків стоять, зсутулившись над тим, що на землі перед ними. Їхні плащі надто теплі для літніх сутінків. Постаті надто схожі.

— Занотовуй все, що бачиш, — каже один хрипко й повільно, ніби остерігається власних слів.

Другий упівоберта зиркає на супутника. Киває.

Молоде обличчя суворе, як і у старшого. Рука в темних рукавичках — ще одна не літня річ — літає над записником.

— Занотовуй хутчіше, — напосідається перший, — я не хочу строчити звіт до ранку.

— Звіт усе одно строчити мені, — огризається той, що з блокнотом, і тут же згинається навпіл, важко видихаючи.

— Скасувати біль!.. Ще мені бовкатиме тут. Кодло мале, — старший стріпує з рук щось невидиме і зневажливо дивиться на свого підопічного. — Час! — він розвертається так різко, що плащ злітає в повітря, змітаючи куряву зі старого й порожнього постаменту.

— Час… — похмуро бурмоче другий, похапцем ховаючи блокнот у внутрішню кишеню.

Перед тим як піти, він крадькома озирається в нічній пітьмі.

— Надивишся ще, — харкає перший, вловлюючи і цей погляд. — Стільки надивишся, що тобі зле стане, вишкварку. Гра почалася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Жертво, не спи

— Той, хто придумав це пекельне літо, був явно несповна розуму! — поскаржилась Дикоросла й витягнула поперед себе руки, ніби хотіла дотягнутися до примарної прохолоди.

— Ти кажеш те саме кожного разу, — байдуже зауважила Варта, розмішуючи лід у коктейлі. — Восени — бо дощ і мряка, трави гниють. Узимку — бо холодно і зілля вимерзає. Навесні — бо знову дощ…

— І я цілковито права! Ненавиджу це місто. Сіра, нудна, бруднюща діра!

— Сиділа б у своїх Карпатах, — Варта байдуже смикнула плечима. Хоч у вільготні й туманні дні місто і їй не особливо подобалось. Воно розчиняло всю красу свого минулого в поспішності й метушні. А дівчина часом уявляла знайомі вулиці спокійними, тихими й зеленішими, як сотню років тому чи й раніше. Але нема такої магії, котра дозволила б повернутися в минуле.

— Пхах! Скажеш таке! — Дикоросла ляснула долонею по столу, і вази із квітами боязко задзеленчали. — Посиділа б ти тиждень на полонині в моєї бабки Рутмери з її колєжанками, молилась би на кожну проїжджу вантажівку, аби тебе тільки забрали звідти геть до будь-якого міста. Хіба би ти любила з ранку до ночі полоти грядки, перебирати трави, розвішувати їх під стелею і при цьому співати давні замовлянки. Бо бабка вперлася рогом, що без слів жодне моє зілля не буде таким, як треба. І чекай, це я ще не згадала про визбирування всякої поторочі по ночах!.. Та де там, білоручко наша, ти би вмерла, ще й тиждень не минув би!

— До речі, про смерть! — в’їдливий голос за спиною примусив дівчат озирнутися.

— Ото вже! — Дикоросла закотила очі. — Краще би світляка якогось принесло, ніж тебе, Морте.

Тонкі губи знайомого, названого Мортом, розтягнулися в посмішці.

— Я не до тебе звертаюся, відьмо, не тішся надіями, — він зиркнув на її подругу. — То що, ми сьогодні дізнаємось, чи наша Варта чогось варта?

— Дякую за нагадування, — дівчина хмикнула. — Тільки цей жарт перестав бути оригінальним ще з моменту, як я пішла в молодшу школу. Втім, іншого я від тебе й не очікувала.

— Ох, як ми посміливішали! — Дикоросла сплеснула в долоні й зиркнула за спину Морта. — А чи це не Максиміліан там з алхіміками на барі?

Вуха хлопця спалахнули, він тихо вилаявся і рвонув до дверей, навіть не озирнувшись. Схоже, відьмині слова втрапили просто в ціль. Хоча направду ні Максиміліана, ні його друзів-алхіміків із сім’ї Дворянинів на барі не було. Та через давню неприязнь, витоків котрої Варта вже й не пригадувала, Морт намагався не перетинатися з тусівкою Макса. Особливо сьогодні. Сьогодні алхіміки нашпичені до краю. Адже дуель.

— Бувай-бувай, язик без кісток! — розсміялася відьма і стурбовано повернулася до Варти. — А все ж тобі геть не обов’язково брати в цьому участь. На відміну від Аллі, щоби їй крейда розкришилась!

Подруга знову смикнула плечима, скидаючи з них темні важкі хвилі волосся.

— Я буду тільки третьою заступницею. Навряд чи до мене дійде черга.

— Дійде, ще й як! — Дикоросла мовби читала її думки. — Мортова втіха мене насторожує. От влити б йому правдоводу трохи до пельки!

— Тільки зілля переводити. Я певна, що Морт не знає нічого корисного.

Та і що тут знати: з магічними дуелями все звично, правила знайомі, потенційні суперники — теж. Навіть якби Морт якимось дивом притерся до світлих і викрив, хто заступники із їхнього боку, Варта не бачила в цьому сенсу: вона довіряла власній магії. А магія, дякувати вищим, не підводила. До того ж не кожен зі знайомих міг похизуватися таким сильним даром.

— І дарма ти така певна, що Морт ні до чого! — хмикнула Дикоросла. — Такі, як він, завжди собі шлях знайдуть. От коли я жила в бабки, то тамка наймолодша учениця була, Горобинка звалася. Не вміла нічого! Тільки язиком тріскотіла. Але завше десь пробиралася на шабаш старших і дізнавалася про все наперед: яке завдання нам заготують, чим випробовуватимуть. Усе вміла визнати, випитати, задобрити! І однаково згинула Горобинка… — Дикоросла опустила погляд і стихла на мить. Проте тут же стрепенулася й повернулася до подруги. — Ти тримайся сьогодні. Я прийду подивитися.

— Не треба, — Варта скривилась, передчуваючи, що попереду важка ніч і глядачів збереться багато.

— Однаково прийду. Чи ти думаєш, що у когось є краще цілительське зілля? Я б на світляків не розраховувала!.. Вдавляться, а не поділяться своєю силою.

— Я й не розраховую, — відказала дівчина. Світлі однаково рідко користувалися зіллями, бо їхні цілителі діяли по-своєму.

— І правильно робиш! — відьма сьорбнула каву до денця, облизала губи і схопила з бильця сумку в горохи. — Я побіжу до Роми й Ружички, у нас нині ще збіговисько!

Варта усміхнулася подрузі. Збори молодшого шабашу завжди проходили весело, а якщо опісля ще приєднувалися чародії й алхіміки, то це переростало у велику гулянку. І хоч Дикоросла любила згадувати підліткові роки, розповідати про життя у суворої баби Рутмери та традиційне відьомське навчання, Варта знала, як подруга тішилася нагодою втекти до Львова, вирватися з-під надмірної опіки й позбутися нескінченних настанов.

Проте щойно Дикоросла з її невичерпним ентузіазмом пішла, як повернулося відчуття задухи й напруження.

«Треба почерпнути сил…», — нагадала собі дівчина. До дуелі Аллі та Люцема залишалося ще шість годин. І хай Варта заспокоювала Дикорослу, мовби до третьої заступниці сутичка не дійде, дуель нині буде гарячою. Бо не вступиться ні зверхній глава світлих із відповідним іменем Люцем[1], ні її подруга, темна алхімея Аллі. Ні, жоден із них не мав схильності поступатися чи визнавати помилки. Отож готуйся до сутички, Варто.

* * *

Жертва йшла у правильному напрямку. Вгору алеєю університетського парку. До затишних вулиць, де мало перехожих у цей час.

Дехто любив набиратися сил у людних місцях, у всіх на очах. Наче в цьому був особливий кайф. Варті таке не подобалось. Хтось може перервати. Хтось може завадити. Хоча Аллі завжди казала, що їй просто не вистачає концентрації.

Проте цього разу все складалося чудово. Жертва чвалала повільно, ніби на неї нестерпно давила не лише внутрішня темрява, а й щось фізичне. Варту цікавила тільки темрява. Біль чи страх. Пригнічення чи злість. Ревнощі чи образа. Розчарування, сором, петлі нездійснених бажань і розбитих мрій. Усе те, чим можуть живитися темні. Усе те, за що світлі дорікають їм споконвіків і вигадують собі примарну вищість. Як ніби самі набагато кращі.

Дівчина тріпнула пальцями — і павутина дзенькнула, перш ніж розгорнутися у важкому літньому повітрі, прокласти собі шлях на кілька метрів уперед і торкнутися жертви. Павутина, яка торкалася невидимого світу, дозволяла керувати енергіями й творити чародійство, — привілей магів. Адже алхіміків енергія не слухалася без провідника-крейди. Але вони натомість вміли застосовувати її для креслення тривкіших, складніших заклинань, недоступних магам. А відьми… У відьом був свій підхід. Вони не мали хисту до павутини і бойових чарів. Зате майстерно варили зілля, уміли ворожити, а декотрі бралися й до складного впливу на людські тіла чи почуття, але, подейкували, що за це вимагали шалену плату. Дикоросла із подругами таким іще не займалися. А якщо й займалися, то друзям не зізнавались.

А Варта, як і всі маги, для поновлення чаклунських сил потребувала чужих емоцій.

Після дотику до жертви відчуття одразу ж стали яскравішими. Ось воно, ось! Настільки глибоке пригнічення, що павутина не встигала передавати енергію Варті. Дівчина повільно крокувала за своєю жертвою, не випускаючи зв’язку й насолоджуючись кожним кроком, кожним ковтком. Її сила починала співати. Людина й не підозрювала, що в цей момент відбувається. Тим часом чаклунка відчувала: те, що давить на жертву, перетворюється на її темряву, на її власну глибоку пітьму. І ця пітьма містила в собі джерело сили. А ще — сліпуче задоволення, яке ні з чим не порівняти.

Варта замружилась наостанок від приємного запаморочення й різко обірвала павутину. Багато пити не можна. Якщо вона бере собі біль — болю стає більше. Бере гнів — і той здушує жертву. Ковтає її розчарування — і каменюка на плечах важчає з кожною секундою, часом затуманюючи випадковій людині весь світ. А тоді — раптові самогубства, особливо жорстокі напади чи ще якісь наслідки. Люди надто крихкі… І хай вони не знають про існування чародійного боку світу, треба пильно оберігати їхнє незнання.

Але цього разу жертва нічого не помітила. Вона сіпнула лямку рюкзака, мовби хотіла його полегшити чи скинути взагалі, зиркнула праворуч і перебігла дорогу, залишаючи Варту сам на сам з її поновленою силою. Та затоплювала, заколисувала, а потім, навпаки, здіймалася, мов хвилі на морі у грозову ніч.

— Ну-ну, поглинанням енергії неповнолітніх займаємось, — різкий іронічний голос негайно вирвав Варту з її розкошування. — Та ще й при світлі дня.

Дівчина стріпнула із себе заціпеніння й озирнулася, готова до захисту.

Незнайомець стовбичив у тіні будинку і мружився на сонце.

Варта не знала його обличчя. І не відчувала жодної аури — ані світляк, ані їхній. А кровопивця б так на сонце не шкірився, та й не бачили їх у місті вже скільки років… Якби не його слова, то можна було б сміливо заявити, що хлопець перед нею — людина. От тільки людина б не помітила того, що Варта живилася енергією перехожої… І все одно це чужинець. Із такими одна розмова.

— Йди, куди йшов, — відказала дівчина різко. — Не дратуй мене.

— А то що? На дуель викличеш? — хлопець сховав руки в кишені джинсів, демонстративно виставивши великі пальці зверху.

Попри спеку Варта відчула, як хвиля холоду полоснула по спині. Здавалося, що небажаний свідок її трапези знав про те, що сьогодні зіткнуться Аллі (найкраща темна алхімея у місті) і Люцем (до біса пафосний та показово праведний світляк). А вона, Варта, — третя заступниця з боку Аллі. І вона до тремтіння в колінах боїться підвести, хоч і має вдосталь сил. Але чужинець не міг про це знати.

Він тим часом вийшов із тіні на світло — сонячні іскри розсипалися темним і кучерявим, як серпантин, волоссям.

— Дуелі — ніщо у порівнянні з Грою, — пробурмотів повчально.

— Гра мене не цікавить, — Варта роззирнулася, думаючи, як їй позбутися небажаного свідка. Врешті, вона нічого не порушила і не має жодної причини остерігатися цього нахаби.

— Брешеш, — відрізав хлопець. — Вона цікавить усіх. А я знаю щось дуже корисне про всю цю катавасію. І знатиму ще більше.

— Яка радість, — дівчина зиркнула повз незнайомця, шукаючи підступ.

Жодних тіней, жодних аур. Він прийшов сам-один. Це спантеличило ще більше. І роздратувало. Бо часу мало. Бо всі її думки — вже біля Цитаделі, із Аллі.

— То що тобі треба? — визвірилася врешті Варта. — Хочеш настукати в суд Конгломерату, що я випила неповнолітню, то стукай. Але спочатку знайди її й доведи, що так і було. Я у жертв паспорти не перевіряю.

Голос хлопця теж став неприємним:

— Я тобі кажу, що маю корисну інформацію про Гру, яка от-от розгориться. Про ту малу — це я так, щоби розмову почати.

— Погану обираєш тему для початку розмови, — Варта глибоко вдихнула й смикнула кутики губ у подобу іронічної посмішки. — Я темна. Дуже нехороша темна. І мені дуже не подобається, коли хтось втручається в трапезу.

— Можливо, дуже нехороша темна навіть має ім’я? — хлопець, здавалося, горів бажанням її роздратувати якнайсильніше, бо сарказм проступав у кожному його слові, як загострені шпичаки.

Чаклунка міцно стулила губи. Вона розуміла: витрачати силу перед нічною дуеллю не варто, тому лише випустила одну-єдину ниточку, тонку й непомітну. Опустила її на землю і блискавкою відправила до незнайомця. Провчити його — хай би ким він був! — видалось їй кращою ідеєю, ніж терпіти зараз ці дивні розпитування й недолугі спроби познайомитися.

У місті не було темних чи світляків, котрих Варта не знала б бодай із вигляду. А чужинців тут не люблять: своїх нахаб вистачає.

Павутина сягнула цілі.

Чаклунка перевела погляд на обличчя хлопця, очікуючи, що воно викривиться від болю раптової атаки. Але нахаба тільки посміхався. Сонце в його волоссі, на високій горбинці носа і в темних очах розгорілося ще яскравіше, поки Варта не зрозуміла, що це не справжнє сонце.

Це блискотіли ледь зримі щити.

Справжні.

Її павутина просто не змогла пробитися. Чужинець володів майже міфічним захистом. Він відмежувався щитами проти чародійства, які зробили його невразливим до атаки. Принаймні до такої, порівняно слабкої. Варта ніколи раніше щитів не бачила, проте впізнати їх не становило проблеми, коли знаєш, про що йдеться. А вона знала й одразу насторожилась, уявляючи, хто ж це перед нею стоїть. Явно не простий турист.

— Я очікував від тебе цього кроку, — після чітко вивіреної паузи хлопець коротко розсміявся, — тому підготувався теж. Врешті, темні всюди однакові: і у Львові, і у Празі, і всюди, де я побував. Так, Варто, я не звідси. Так, мені вже відомо, що ти Варта. І, до слова, мені відомо набагато більше.

Попри те, що вона, як і більшість темних, зазвичай обирала напад, зараз перемагало непереборне бажання розвернутися і втекти якомога далі, якомога швидше. Вона зробила крок назад. Якщо перейти дорогу, тоді перебігти подвір’я Політеху — там студенти, там якісь люди, там він нічого їй не зробить…

Але другий крок не вдався: щось стримувало на місці у повному заціпенінні. І навіть сили, щойно отримані у жертви для сьогоднішньої дуелі, не допомагали вирватися.

— Почнемо з простого, — хлопець примружив очі сильніше, — якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе, аби не заважала принаймні.

* * *

Варта дивилася поперед себе й кліпала.

Треба ж. Задрімати на лавці, схованій у кущах біля Політеху. Дожилася.

«Більше не працюватиму у вечірню зміну…», — промайнула думка. Врешті, мама все одно була невдоволена її роботою в кав’ярні й завжди твердила, що в них достатньо грошей, аби доньці не доводилося принижуватись перед звичайними людьми. Але бажання самостійності ніхто ще не скасовував, як і бажання Варти опанувати всі методи приготування хорошої кави. До всього вона вкрай не хотіла визнавати перед батьками, що досі не знає, чим хотіла би зайнятися далі. І про видіння, котрі запевняли, що їй тут не місце, розповідати не хотіла. Але їх від того не меншало.

Чаклунка зиркнула на годинник — дві години до дуелі. Надворі стемніло. Ворота парку біля Політеху вже зачинили. Доведеться лізти через огорожу. Та для особи, котра виросла на тусівках темних магів, це не становило проблеми.

Тривожило інше: Варта ніяк не могла пригадати, як опинилася тут. Зате сон свій пам’ятала прекрасно: після трапези її перестрів знавіснілий молодик, який володів справжніми щитами. Він іще триндів щось про Гру і співпрацю, але тоді підійшов старший пан із ціпком…

Ох! Згадавши, як навідмаш той лупнув нахабного молодика, Варта зрозуміла, що ціпок у пана був явно декоративним аксесуаром, а не підтримкою, необхідною в поважному віці.

А далі вона прокинулася. Нікого поруч. Тільки голова болить. І…

— Трясця… — дівчина прогортала список пропущених дзвінків: три від Дикорослої, по одному від Аллі й Максиміліана та вісім із дому.

— Трясця в квадраті, — пропущені дзвінки з дому ніколи добром не закінчувалися, хоча Варта була давно повнолітньою. Але батьки настільки активно опікали її, мовби хотіли компенсувати те, що вони прийомні.

Телефон завібрував знову. Цього разу повідомлення. Від Дикорослої.

«На Дорошенка бачили суддю з Чехії. Назріває початок?»

Варта застогнала і швидко набрала відповідь.

«Може, він у відпустку приїхав. У них же буває відпустка?»

«Він що, дурний, щоби в Україну пертися у відпустку?» — Дикоросла відписувала завжди блискавично, ніби не мала інших справ.

Насправді про чародійську владу вони майже нічого не знали, а влада успішно ігнорувала існування їхніх країв. Тому легендарні судді легендарного Центральноєвропейського конгломерату у розповідях й розмовах прирівнювалися до кровопивць та інших істот, щодо існування яких львівська тусівка не мала певності.

Дівчина схопилася з лавки і сховала телефон у кишеню джинсів.

Якщо судді справді збираються в місті, то Гра на носі. Та сама Гра. Протистояння за владу в Конгломераті. Прецедент, котрий, на щастя, трапляється раз на сто років. Але дуель — сьогодні. Отож, не час думати про…

«…Якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе…»

* * *

— Так, мам. Так, точно. Так, з Дикорослою. Так, прийду вранці… Ні, жодних настоянок… Коли це я так робила? Пфф!.. Усе добре. Па. Татові теж.

— Вони в курсі, що тобі вже стукнуло 18? — криво посміхнувся Молібден, старший брат Аллі, який сьогодні був другим заступником.

— Ага. І що 25 теж у курсі. Але думаю, коли мені буде 40, вони розпитуватимуть те саме, — Варта швидко сховала телефон у кишеню.

— Ну, готові? — Аллі діловито підв’язувала пишне мідно-руде волосся, щоб воно не розліталося на всі боки під час сутички, коли будь-яка деталь може завадити перемозі. — Сьогодні ми виб’ємо з них усю їхню світлість, а потім до ранку гулятимемо на мою останню стипендію.

— Думаю, стратегію нікому пояснювати не треба, — Максиміліан упер руки в коліна і подався вперед. — Я розберуся з будь-яким світляком, якого б Люцем не обрав. Молю, якщо здумає виставити проти тебе сестру, то вже не падай під її чари.

— За дурня мене маєш? — широкі брови Молібдена сіпнулися. — Люсент — справжня зміюка. Я бачив, як вона одного разу з Мортом зійшлася — той жевжик ледве втік живим.

— Морт не особливо вдалий приклад. Його моя мала однією лівою і без чарів покладе, — осміхнувся Максиміліан і повернувся до Варти. — Ну, панєнко, якщо ми з Молем не вирішимо все до третього раунду, то ти мусиш перемогти. Проти Люсент не бійся йти напролом. Вона шугається натиску і швидкості. Якщо ж ні, то він міг покликати Оллу чи Армана. Олька надто добра, щоб відмовити. А Арман надто тупий. Альтер наче не в місті — це добре.

— Та мені байдуже, — відповіла Варта. — Головне, щоб не дійшло до фіналу.

На дві секунди всі замовкли під вагою похмурих роздумів. Фінал, коли битви трьох заступників не вирішили, хто ж переміг, — найгірший варіант. Бо тоді в дуелянтів є право зайти найдалі.

— Святі капці, той світляк однаково не буде битися на смерть! — Молібден ляснув долонею по столу і розвіяв важку тишу.

— Я теж думаю, що не буде. Він надто себе любить, — погодилася Варта і вирішила, що зараз саме час відвернути розмову від фатальностей. — Слухайте, я з Дикорослою розмовляла. Вона казала, що в центрі бачили суддю.

— Якого? — насторожився Максиміліан.

— Ніби чеха.

— Твоя відьма, як нап’ється свого зілля, ще й живого духа побачить, — весело кинув Молібден.

— Я їй передам, — іронічно скривилася Варта, — якщо ти сьогодні потребуватимеш ліків.

— О, а вона що, прийде? — хлопець пожвавішав і провів обома руками по білявому волоссю.

— Молю, потім будеш за своїми відьмами бігати. Нам час іти, — нагадала Аллі, яка вже стояла на порозі й нетерпляче вистукувала кісточками пальців по одвірку.

— То що, ніхто нічого не чув про суддів? — Варта розуміла, що це останній шанс перед дуеллю дізнатися щось достеменне.

Максиміліан подивився на неї довгим втомленим поглядом і чітко виговорив:

— Ні. Ми нічого не чули.

— Але якщо почнеться Гра, а ми не знатимемо вчасно, то хтось зі своїх може постраждати… — зауважила чаклунка.

— Дивись, сьогодні не постраждай, — Молібден обійняв її за плечі, рвучко притягнув до себе й шепнув на вухо: — Варто, не дратуй Макса. Він дико боїться за Аллі. Та й ніхто не розпочне Гру без суддів і офіційного оголошення, ну.

Дівчина кивнула. Алхімік відпустив її і вислизнув у коридор повз сестру, яка чекала, поки всі заступники вийдуть із кімнати. Максиміліан на хвилину затримався із Аллі, тому Варта і Молібден мовчки сиділи на сходах, чекаючи їх.

Дівчина пригадувала ті дні, коли Максові тільки-но «пощастило» закохатися в до біса сильну, проте таку ж до біса запальну алхімею на ім’я Алхімея. І хоча раніше вона виходила неушкодженою з усіх сутичок, але допекти Люцемові… Це вже не жарти. Аллі так і не розповіла їм, що сталося між нею та очільником світлих. Та магія в крові завжди збурювала й шукала вивільнення, тому часом для конфлікту вистачало кривого слова. А як збурює власна магія — це Варта гарно знала.

* * *

— Ти будеш жерти болото з моїх чобіт! — сплюнув Максиміліан собі під ноги; і юрба — принаймні одна її половина — вибухнула схвальними криками.

Варта зчепила руки в замок і не відривала погляду від битви перших заступників. Власне, битвою це важко було назвати. У коло темних та світляків виштовхали Макса і його суперника — білявого алхіміка, який працював у Вартиній кав’ярні в іншу зміну. Його імені дівчина досі не знала.

Щойно спостерігачі оголосили початок, маг кинувся на світлого, як на смертельного ворога.

Розчерк — і права, робоча рука алхіміка стікає кров’ю.

Дзвін натягнутої павутини — і білявець лежить на землі, важко хапаючи повітря ротом.

Розчерк!..

Варта не встигала помічати, як нитки енергії витанцьовують під пальцями Максиміліана — він настільки віртуозно перебирав атаки. Не давав супернику ні секунди поблажки, ні шансу вдихнути.

— Він його, граючи, переможе! — захоплено видихнула зовсім юна чародійка, котра якимось дивом затесалась між глядачів.

Варта зиркнула на неї нищівним поглядом. Неповнолітнім забороняли навіть наближатися до місць таких сутичок — хіба хтось старший приведе. Але тоді увагу дівчини знову привернула дуель.

Максиміліанів суперник встиг накреслити в нього перед носом атаку. Невидимі елементи зійшлися — й бахнуло. Проте маг метнувся назад, уникнувши вибуху. Його темне волосся й синя футболка задиміли.

Зачепило.

Тут Макс розвів руки в сторони, ніби намірявся прийняти атаку, якою б вона не була. Проте Варта навіть на відстані завважила, як надулися вени на його руках.

Алхімік зробив крок уперед і похитнувся. Чародій натужно звів руки разом — і на мить клубок, де спліталися нитки енергій, став видимим. І вибухнув.

Макс за мить до того кинув свою атаку в бік суперника. Той заточився і впав.

Маг наступив на руку алхіміка. Вибив із його пальців крейду і роздушив її підошвою важкого черевика.

Білявець, що простягнувся на землі, кволо потягся за іншим шматком. Але Максиміліан зірвав шкіряну сумку із крейдою з його пояса. Тоді замахнувся і перекинув її через високу огорожу біля архівної вежі, котра бовваніла, ще більш присадкувата й величезна у нічній темряві, ніж засвітла.

— У світляка жодного шансу. Навіть якщо він натицяв крейди у кожну кишеню, а не схоже на те, — протягнула Дикоросла. І вона була права: без крейди алхімік не міг торкатися до енергії. Та й заюшене кров’ю обличчя виглядало зовсім зле.

Світлий звів закривавлені пальці вгору і видихнув:

— Моя поразка.

Макс розкинув руки. Його долоні почервоніли від опіків. Волосся досі диміло. Крики радості, які зустріли переможця, могли оглушити.

Переможений, не струшуючи болото з одягу, пошкандибав назад до своїх. Варта примружилася й помітила, що Люцем зустрів алхіміка мовчанкою. Лідер світляків не любив виказувати, що коїться в його голові. А прісна мармиза, завжди однаково бліда і зверхня, виражала мало емоцій.

— Перемога за Максиміліаном з боку Алхімеї! — радісно повідомив Неф, спостерігач від темних.

— Наступні! — вигукнув спостерігач від світляків. — Молібден із боку Алхімеї і Люсент із боку Люцема.

— Його сестра проти її брата, — шепнула Дикоросла, котра стояла за спиною Варти і коментувала кожен рух дуелянтів. — Ти диви. Цікаво, чиї сімейні узи переважать?

— Переважать везіння і швидкість. І вміння терпіти біль, — відрізала чаклунка, спостерігаючи за тим, як наперед виходить довготелеса і худа сестра Люцема в білій сукні.

— Ади, яка цяця, — відьма пирснула. — Сподіваюся, Моль допоможе їй вивалятися в багнюці!..

Варта цитьнула на подругу. Проте місце для дуелі в безлюдній частині парку на Цитаделі обрали недарма. Небагато тут нічних гуляк. Ніхто не хоче у чорнильній пітьмі підійматися на гору, котра нависала над вулицею Коперника, й блукати поміж руїн, гаражів і залишків чужого пікнікування. А галявина біля чорної і страшної поночі вежі-архіву якраз підходить, щоб начистити комусь пику. І болото, яке квацяло під ногами після нещодавньої зливи, додавало шансів принизити суперника. Це не входило до обов’язків дуелянтів, але темні та світлі, звиклі до протистоянь, не гребували нічим. Часом Варті здавалося, що магія витягує назовні найгірше, що в них є. Але вона й сама часто не могла протистояти закликам внутрішньої темряви і мусила докладати зусиль, аби не зірватися й не перетнути межу. І це не завжди вдавалось.

— Моль, крила ще не пообривали? — навмисне знущально проспівала Люцемова сестра, розминаючи пальці.

Молібден не відповів, зреагувавши на юнацьке прізвисько лише іронічною посмішкою.

— Він покладе її, — видала Дикоросла впевненим тоном. — Хоча б тому, що я тут.

Варта посміхнулася попри те, що хвилювання затоплювало її. Подруга добре знала про погляди брата Аллі у свій бік. Настільки добре, що це ставало постійною причиною кпинів та пліток під час зборів молодшого шабашу, який очолювала Ружичка. Але відьми ніколи насправді не віддавали своє серце нікому, вельми зрідка виходили заміж і загалом трималися свого сестринства, а не котрогось певного чоловіка. Принаймні, про це Дикоросла розповідала Варті ще на початку їхнього знайомства, як і про деякі відьомські звичаї, від котрих волосся ставало сторч.

— Молю, якщо ти її завалиш, з мене презент! — Дикоросла раптом протиснулася вперед, зірвала із себе смугасту майку і замахала нею в повітрі, мовби транспарантом підтримки.

— Не порушувати межі кола! — процідив крізь зуби світляк-спостерігач, поки його напарник та інші темні валилися зі сміху.

Оголосили початок.

Алхімік зірвався праворуч. На місці, де він щойно стояв, пробігли іскри струму. Люсент опустила руку, стріпуючи з неї залишки енергії.

— Повільно, — Молібден клацнув пальцями і кресонув двома шматками крейди щось просто в повітрі, ніби хотів отримати іскру. З його боку розтеклися тонкі нитки, які зіткнулися за спиною світлої.

Люсент тільки недбало глянула на замкнене коло й підняла руку вгору, ніби замішувала нею щось у небі.

Павутина Молібдена торкнулася її шкіри і…

Варта очікувала, що зараз бризне кров. Що на світлячку накинеться біль. Що сестра Люцема осяде на землю, скована павутиною, якої вона й не намагалась уникнути.

Але тут щось сталося. Щось дивне.

Люсент продовжувала стовбичити з піднятою рукою, обертаючи її та згрібаючи павутину в одне складне плетиво. Нитки атаки не торкалися її або ж не приносили жодної шкоди, а викликали тільки поблажливу посмішку на губах світлячки.

Здивований гомін пробігся колом.

— Та вона використовує свою тінь! Це заборонено! — загрозливо кинув Тайфун, глава темних, і вже почав пробиватися вперед.

— Смію зауважити, шановний пітьмавий, що я ні краплі не тінь, — відповіла йому Люсент спокійно, не розплющуючи примружених очей. — І ви зможете впевнитися в цьому, як тільки я переможу.

Ні, на власного тіньового двійника світлячка не скидалася. Та й не мали тіні такої магічної сили, яку вона щойно проявила. Варта перевела погляд на Молібдена. Чому він не нападав? Чому спинився?

— Його що, заціпило? — Дикоросла вчепилася гострими нігтями в руку подруги так, що ледь не проколола їй шкіру. Але схоже, що вона була права. Хлопець завмер, ніби заморожений. Крейда вислизнула з його пальців. Коли йому просто на голову опустилася закручена атака Люсент, алхімік не зробив ні кроку, щоб її уникнути, ні руху, щоб захиститися.

Крові не було.

Молібден просто повалився обличчям на землю і не підводився довгі пів хвилини. Обидві сторони очікували в тиші. Напруга зависла в повітрі. Врешті спостерігачі визнали програш другого заступника Аллі. Дикоросла гукнула щось скрипучим голосом до своїх відьом, і вони всі кинулися до алхіміка. Тайфун і Ферум допомогли винести непритомного Молібдена з кола.

Він програв.

Один-один.

Варта розуміла, що настав її час. Що зараз найвідповідальніший момент. Що необхідно хоч зубами, але видерти перемогу.

Бо інакше — у фіналі — зійдуться Аллі й Люцем. І ніхто не заборонить їм битися на смерть, якщо цього забажає світлий, на рахунку якого буде дві з трьох перемог заступників.

Але всі ці думки звучали дуже глибоко всередині. А на поверхні билась інша думка: вона вже бачила це. Магія, що відмежовує атаки й паралізує суперника. Магія, якої ніхто не повинен мати у своїх руках, і все ж…

«…Якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе…»

— …і Варта з боку Алхімеї! — оголосив спостерігач.

Руки друзів одразу виштовхнули її уперед. Чаклунка кілька разів міцно стиснула кулаки, щоб оживити приплив крові до замерзлих пальців, і звела погляд на свого суперника.

— А щоб тебе… — мимоволі зірвалося з її вуст.

— Цікаво ж ти бажаєш удачі, — хмикнув хлопець зі сну, закладаючи неслухняні кучеряві патли за вуха. — Ну що ж, і тобі не вмерти, дуже нехороша темна.

* * *

Варта скинула із себе заціпеніння.

Хлопець зі сну осміхався хижо. Якогось біса він тут. Він — її суперник. Ким би цей виродок не був, головне — перемогти. Усе інше потім.

— Якщо після битви підеш зі мною, я тобі піддамся, — прошепотів він, наблизившись до неї на небезпечну відстань.

— Не сподівайся, — Варта скористалася цією нахабною близькістю і схопила суперника за барки.

Вона дала собі мить, щоб зануритися в темряву. І тут же хвилювання розчинилося.

«Ти знаєш, що робити, Вартова», — шепнув внутрішній голос.

«Увімкнути біль», — відповіла Варта, відчуваючи, як клекоче плетиво павутини, перетікаючи з її рук просто під шкіру суперника. Так найкраще. Найдієвіше. Прямий контакт, який змусить світляка пошкодувати про кожне-кожнісіньке слово…

Секунда. Друга. Третя…

«Вимкнути біль», — наказала чаклунка і, увімкнувши підсилення, відштовхнула мага. Проклятий світляк вже не осміхався. Він вилетів із кола саме на порожньому місці стику між світлими й темними і тарахнувся спиною об плетену загорожу архівної вежі. Самотній ліхтарик над воротами захитався неспокійно і блимнув.

— Варто! Розтрощи його! — промайнув позаду крик Дикорослої.

Суперник зводився на ноги важко. Чекати — втрачати час.

Дівчина теж вистрибнула з кола. Павутина вогняного закляття обійняла її руки.

Маг зник.

Чаклунка кинула кругову атаку, очікуючи нападу зі спини.

Земля під її ногами здригнулася. Вона втратила рівновагу і впала. Підхопилась негайно.

Праву руку в багнюці розітнув уламок скла. Вогонь згас, притлумлений її болем.

«Сконцентруйся!»

Зверху спускалося сітчасте плетиво павутини.

Хитромудра атака.

Варта метнулась назад. Павутина суперника черкнула її накидку й обсмалила.

Дівчина повернулась назад у коло. Незнайомець спробував одразу затиснути її випадами з обох боків.

Вона присіла й уникнула їх. Але кучерявий нахаба смикнув павутину на себе — і земля знову здригнулася.

Сильний. Меткий.

Варта підвелася повільніше, ніж хотіла. Вона кинула атаку поперед себе, хоча вже відчувала запаморочення.

Маг виріс поруч. Ліва рука прийняла його випад і спалахнула болем. Крові не було. Але Варті здавалось, що хтось викручує їй кістки, перетираючи їх на порох.

Ілюзорний біль.

Вона зойкнула і відсахнулась, проте встигла напнути павутину просто перед носом суперника.

Хвиля вперіщила світляка й відштовхнула його назад.

Він приклав руку до чола.

Кров дзебеніла, заливаючи його обличчя.

Світляк схитнувся. Його рука шукала опору, якої в колі не було.

Варта почулася певніше. Ще атака. Павутина швидко виросла з пораненої руки. Пульсуючи в такт з її уривчастим диханням, вона метнулась до суперника і шокувала його таки слабким струмом. Сильний їй не підкорявся.

Чаклунка перетнула коло за два кроки і…

«…Якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе…»

…зненацька темні очі суперника блиснули іронією крізь пелену крові.

Варта здавила його шию плетінням павутини й щосили стисла, примусивши мага застогнати від болю. Магічне плетіння зіслизало із пальців, незвичне до такого застосування.

Але до моменту, поки нахабний світляк не підняв зранену руку, засвідчуючи свою поразку, чаклунку не покидало відчуття, що він дав їй час на останню атаку. І покірно чекав на неї.

* * *

Кілька хвилин після перемоги запам’яталися Варті як суцільний феєрверк.

Вона не почула, як оголосили кінець. Але знала, який результат. Двоє з трьох заступників Алхімеї перемогли. Отож, як і домовлено, фіналу не буде. Отож, Люцем змушений переступити через свою гордість і тепер проситиме вибачення у Аллі. Отож…

— Вартусю! — Дикоросла, від котрої вже пахло ягідною наливкою, налетіла на неї і ледь не збила з ніг, обіймаючи. — Я ні на мить не сумнівалась! Ти йому жодного шансу не залишила, одразу видно — моя школа!

— Молодець! — поплескав її по плечу Тайфун і загрозливо примружив очі. — Я б того світляка взагалі розтер по землі.

— Варто, ми шоковані! — затріпотіла віями Ружичка, подружка Дикорослої. — Ти валиш, як профі-кілер!

— Так-так! — кинула Ромашка. — Як профі-кілер, якого напоїли кавовим лікером із м’ятною наливкою!

— Спасибі… — усміхнулася Варта до відьом.

Вона не була певна, чи остання заувага — це комплімент, чи вона, на думку Роми, виглядала надто недолугою тоді, в колі. Та це вже не грало ні найменшої ролі.

— Дякую, — Молібден, який важко спирався на плече свого брата Ферума, не сказав більше нічого, але Варта прекрасно розуміла його почуття зараз, після такої незрозумілої поразки — ще й на очах у всіх.

Їй кортіло більше розпитати в Моля про його химерну битву з Люсент, проте алхімік заледве стояв на ногах. З перебинтованої голови сочилася кров. Очі хворобливо палали.

— Тобі треба додому і зцілення, — спохмурніла Варта.

— Я сам знаю, що мені треба, — огризнувся Молібден і швидко потягнув Ферума геть.

— Не очікував, не очікував, — Морт швидко прослизнув повз них і стримано посміхнувся. — Але ти показала всім. Так тримати, — він клацнув язиком. — Якщо вийде.

Варта машинально кивнула йому. Її здивувало, що маг прийшов подивитися на дуель. Він, хоч і належав до темних, недолюблював Аллі, а Макса взагалі боявся як вогню через старі, ще підліткові сутички…

Інші підходили привітати Варту із блискучою перемогою. Навіть кілька світляків несміливо висловили їй своє захоплення. Чаклунка помітила віддалік Максиміліана та Аллі, які говорили з Люцемом і його сестрою Люсент. Алхімея посміхалася недобре, але кивала на слова світляків. Врешті, зиркнувши перед тим на своїх, чи ніхто не дивиться, Люцем понурив голову й повільно, натужно опустився на коліна просто в багнюку.

Варта відвела погляд. Це справа його і справа Аллі. Нічого їй дивитися на чуже приниження. Внутрішня темрява впивалася перемогою, і цього досить.

— А де той кучерявий? — дівчина ковзнула поглядом юрбою в пошуках свого суперника.

— А біс і три чорти його знають! — проспівала Дикоросла й схопила подругу під лікоть. — Ходи-ходи! Сьогодні велика гулянка! Нема тобі часу перейматися за те одоробло, яке десь теперка збирає свої кістки докупи!

«…якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе…»

Дівчина стріпнула головою, проганяючи нав’язливу думку зі сну. Адже чужинець тут — отож, він їй не наснився. Отож, дійсно зустрів її біля Політеху й погрожував. І мав на собі щити. Та врешті, ким би той нахаба не був, вона його перемогла.

* * *

— Час свят-ку-вати-и! — заволала Дикоросла і бухнулась на диван із тацею, наповненою запеченими овочами, з-поміж яких стирчали чипси й шматки сиру. — Що буде сонечко Моль? — вона присунулась до Молібдена і солодко зиркнула на нього.

— Стули пельку, відьмо, — простогнав той. — Мені досі у вухах дзвенить після того, як Люцемова сіс вперіщила.

— Сонечко Моль не любить мене! — картинно заскиглила Дикоросла, обіймаючи його за шию. Бо знала, звісно, що любить. І всі присутні знали, то що вже.

— Спокійно, відьмо, — кинула тепер Аллі. — Випиймо ж це зілля…

— Це найкраще зілля зцілення, яким я особисто шалено пишаюся! — перебила її Ружичка, що саме принесла дволітрову пляшку, наповнену по вінця болотно-зеленкуватим пійлом.

— Хтось стулить пельки цим відьмам чи мені за це взятися? — пробубнів Максиміліан.

Аллі вдихнула і намірилась продовжувати, але тут у двері ввалився Ферум із ящиком пива. За ним, кволо посміхаючись, увійшов Мельхіор, третій (і єдиний світлий) брат Аллі.

— Тебе чого сюди принесло? — обурено закотила очі алхімея. Вона робила це радше за інерцією: Мельхіор був одним із небагатьох світлих, який умів балансувати між двома тусівками. І хоч не всі це визнавали, він був загалом нормальний.

— Сонечко Ме-ель! — Дикоросла покинула спроби нагодувати овочами гриль пораненого алхіміка й кинулась на шию новоприбулому.

— Двояке ж ти створіння, — з широкою посмішкою кинув Максиміліан. — Закладаюся, якби ваші сьогодні перемогли, ти б зараз із ними святкував!

— І нічого такого, — Мельхіор почервонів, як томат з овочевої таці, і поспішно втиснувся на диван між бильцем та Вартою. — Можна? — спитав він перед тим.

— Можна, — милостиво погодилася дівчина.

— Ти — героїня вечора, — рум’янець не сходив зі щік, чола і довгого тонкого носа Мельхіора.

— І ти нічого так, хоч і світляк, — осміхнулася Варта. Єдиний у сім’ї Дворянинів світлий алхімік відповів на цей звичний жарт посмішкою.

— Тост за мого коханого, крутезного і неймовірного першого заступника! — крикнула тим часом Аллі, і всі потяглися кухлями до неї, проливаючи червоно-вишневу й брудно-зелену рідину, якою відьми споювали особливо постраждалого Молібдена та всіх присутніх, щоб їхні рани затягнулися швидше. Ні чародії, на алхіміки не мали схильностей до магії зцілення, тому налягали на зілля. А зіллєварки та ті, хто не брав участі в дуелі, могли дозволити собі щось смачніше.

— Слухай, а хто це був третім у вас? — Варта влучила момент, коли Макс із ентузіазмом розповідав про першу битву, і повернулася до Мельхіора, який сидів тихо, як завжди, не привертаючи зайвої уваги.

— Оце не знаю, — світляк заперечно хитнув головою. — Його десь Люцем вичепив напередодні. Нікого не попередив. Якщо хочеш, можу завтра дізнатися.

— Ні, не треба, — Варта не хотіла видавати світлим інтерес до чужинця, поспіхом потягнулася за тарілкою з чипсами й перекинула на себе повний кухоль лікувального трунку, який стояв на краю столу.

— О-о-о, героїня вечора вже готова! — засміявся Неф.

— Вхід у ванну через балкон, — нагадала Аллі й вказала на пошарпані білі двері.

Варта вислизнула туди, стріпуючи пінисту рідину, що стікала по руці. Свіже повітря вдарило у ніздрі.

Квартира алхімеї у старому будинку в самому центрі Львова нагадувала найпошарпаніше кубло, яке Варті коли-небудь доводилося бачити. Дикоросла ж переконувала її, що це ще шикарні апартаменти у порівнянні з тою комірчиною, яку в дитинстві виділяла онучці славнозвісна Рутмера, гроза всіх карпатських відьом. З тих розповідей складалося враження, що глава шабашу вбачала у Дикорослій свою наступницю, тому вимагала вдвічі більше, навантажувала вдвічі сильніше і, звісно, не зраділа, коли онука втекла до Львова.

Балкон, довгий, відкритий усім вітрам, небезпечно поскрипував, поки дівчина його перетинала. Білі двері в кінці — ванна й туалет одразу. Навпроти, всього за кілька метрів, — такий же пошарпаний балкон сусідів. Унизу виднівся крихітний двір із кількома дерев’яними лавками. Наче криниця.

Швидко обполоснувши руки, Варта притулилась до шорсткої стіни і сповзла вниз. Стільки хвилювання щодо цієї ночі — і от усе позаду. Перемога. З Аллі все гаразд. До біса всіх світлих.

— Гей, зірко вечора! Спустися на землю… — голос, який вирвав дівчину з роздумів, пролунав не з квартири, де веселилися друзі.

Варта підійшла до перил і зиркнула вниз, у двір-криницю. Передчуття було паскудним. І воно справдилося.

— Сюди давай, — її дуельний суперник посміхався на всі тридцять два, хоча його чоло перетинав страхітливий поріз із кіркою засохлої крові.

Варта озирнулася до дверей кімнати, звідки лунав регіт і дзенькіт кухлів. Без сумніву, друзі на шляху до того, щоб набратися й позабувати навіть власні імена, не те що її раптову втечу.

— Тобі письмове запрошення послати чи що? — світляк демонстративно закотив очі й жестами наказав спускатись.

Дівчина ще мить повагалась, але тоді обережно перетнула балкон і відчинила двері на сходи, які спіраллю опускалися просто у двір.

— Якщо тебе тут побачать наші… — почала було Варта, щойно підошви її черевиків торкнулися трави на землі.

— …то нічого мені не зроблять, будь певна. Пішли, — хлопець кивнув у бік важких і міцних дерев’яних дверей, з яких вони потрапили в арку під’їзду і тоді на вулицю.

— Куди ми? — сторожко спитала Варта.

— У безпечне місце. Розмова є.

Більше маг не зронив ні слова. У тиші вони перетнули кілька вузьких вулиць і вийшли до дорожезного готелю за два кроки від Ринку.

Варта лише повела бровами.

— Так, я тут живу, — випередив її запитання маг і хмикнув: — Не роззирайся так активно всередині — ти мій поважний гість, а не роззява на екскурсії. До того ж зараз третя ночі — на рецепції можуть щось не те подумати.

Варта шпикнула його павутиною.

— А це вже поганий тон, — сьогоднішній суперник, здавалося, розважався, коли розтирав плече, в яке вона влучила.

— Не гірший за твоє виховання, — огризнулася дівчина. — Певна, тобі нічого не станеться.

— І то правда. Пішли!

* * *

— Отож, ти прийшла дізнатися, що мені від тебе треба. Хто я такий. І що в мене за сила, так? — перелічив хлопець, відкорковуючи шампанське.

Варта вмостилася зручніше у глибокому м’якому кріслі. Номер виглядав по-королівськи навіть у півтемряві — до світанку залишалося не менше години, а з усіх розкішних ламп новий знайомий увімкнув лише невелику настільну, яка висіла над баром і кидала відблиски на стрункі ряди пляшок.

Дівчина кивнула:

— Усе так. Пропоную тобі розпочати.

— А як щодо нормального знайомства? — хлопець простягнув їй повний бокал.

— Варта, приємно познайомитися, — процідила вона крізь зуби, ігноруючи пінистий напій. Хтозна, що там намішано.

— А як тебе звуть у людському світі? Ну, за паспортом? — поцікавився новий знайомий, з обличчя якого не сходила неприємна посмішка. Дівчині не подобалися особи, що поводилися так, ніби їм відомо більше за всіх. Оцей саме таким і був.

— Не бачу, яким боком це може стосуватися теми, — відрізала вона.

Адже магічна тусівка завжди користувалася магічними іменами, а ті, котрі вказані в людських документах, згадували рідше. Тому Варта часом забувала, що Молібдена звуть Остапом, Дикорослу — Устиною, а Тайфуна — Теодором.

— Може, мені цікаво. А може, я вже знаю все, але хочу дізнатися, наскільки ти брехлива. Це ще може врятувати мені життя, — посмішка блиснула яскравіше, і маг приземлився у крісло навпроти та подався вперед, спираючись на лікті, мовби дуже зацікавлена в розмові особа. — Отож?

— Обійдешся, — Варта вже пошкодувала, що пішла з ним. Хлопець явно не збирався відкривати їй свої карти, поки не витягне все, про що сам хоче дізнатися.

— Гаразд. Тоді я вгадаю. А якщо вгадаю, ти виконаєш моє бажання.

— Ні, спасибі.

— Нудьга яка… — маг клацнув пальцями. — А як щодо… Марта! Марта-Варта. Це ж ясно.

— Промашка, — Варта схрестила руки на грудях і переможно посміхнулася. Чорта з два він вгадає!

— Берта? — не здавався чужинець.

— Це якесь німецьке… — дівчина наморщила носа.

— Ґерта?

— Хіба це ім’я взагалі? — попри тривожні запитання, які турбували її, Варта мимоволі посміхнулася.

— Ще й яке! Ґертруда! Так звали мою прабабусю, — хлопець скривився, ніби його наздогнали неприємні спогади дитинства.

— Ого. Ти звідки ж? Я в нас Ґертруд не зустрічала.

— Я звідусюди, — відповів незнайомець, досі посміхаючись, але тепер трохи натягнуто. — Ніколи не сидів на місці… Але народився в Празі. Принаймні так дід казав… То не вважаєш, що за таку відвертість тобі варто перестати ламати комедію? Чи думаєш, твоє ім’я мені так потрібне? — він раптом змінився на обличчі й роздратовано спалахнув. — Повір, я маю безліч шляхів його дізнатися. Мені просто захотілося нормально познайомитися. Налагодити товариський зв’язок. Не більше. Бо ти сидиш тут така напружена, мов електродріт.

— І тому ти вийшов битися за світляків? — Варта сподівалася, що на хвилі роздратування маг нарешті розкриє свої карти. — Щоб виявити свою доброзичливість?

— Я взагалі-то полегшив справу тобі та твоїм темним… Чи називати вас «пітьмаві», як казав Люцем і його компанія?

— Ніхто тебе про це не просив. Я сама перемогла. Мене, до слова, не за гарні очі покликали бути третьою заступницею.

— Та, до слова, ніхто й не казав, ніби в тебе гарні очі. І вдень ти тремтіла, ніби листок на вітрі, коли згадала про дуель.

— Ах, удень!.. — Варта захлинулася словами, коли пригадала свій «сон».

Сон-не-сон, у якому був ось цей нахаба. Руки сіпнулись, і вона стиснула кулаки.

— Хто ти, виродку? Чого тобі від мене треба? Говори вже, інакше розтрощу тобі всі кістки. Чи так швидко дуель забув?

Хлопець перестав усміхатись і виставив уперед руки, ніби хотів ними захиститись від магії.

— Не вивільняй сил. Я не можу видавати твою присутність тут, — його голос змінився теж і розгубив усі нахабні нотки.

— Тоді говори, — наполягла Варта твердо.

— Я хочу брати участь у Грі. Мені це заборонено, — скоромовкою випалив незнайомець. — Але можна зробити все непомітно. А ти будеш важливим елементом. Не питай, звідки мені відомо про деталі. Проте повір: це дуже вигідна співпраця.

— Повірити?.. Пф-ф! Скільки повторювати: Гра мене не цікавить.

— А те, що світляки, як ви їх звете, можуть отримати владу — це тебе теж не цікавить? Цей Люцем, він же не здасться. Він веде — уже зараз веде — складну й небезпечну гру заради Гри, вибач за плутанину слів.

— Звідки мені знати, що й ти її не ведеш? — Варта теж подалася вперед, і її очі зітнулися з темними очима триклятого чужинця. Він не відвів погляду.

— Бо я зізнався тобі сам. Веду, звичайно ж. Але на твоєму боці.

— Стоп. Припини. Нема ніякого «мого боку». Я в курсі, що столітня Гра — це змагання за владу. Ніхто не зобов’язаний у нього вплутуватися проти волі. Ганяти містом у пошуках жертв та міток і без мене знайдеться багато охочих… Якщо ж тобі так свербить дізнатися, то за всіма людськими документами я — Аґата Тарновецька. Станіславівна. Усе?

Варті здалося, що новий знайомий надміру здивувався, почувши її «людське» ім’я. Його лукаві очі розширилися.

— Ти Аґата, — посміхнувся він і видихнув із полегшенням. — А чому так? Ім’я ж… польське, ні?

— Звідки мені знати.

— Батьків спитай.

— Мене вдочерили.

Варта звикла, що після цих слів усі знічувалися, просили пробачення чи, навпаки, дуже дивувалися. Маг не зробив нічого такого. Знову посмішка. Знову щось задоволене в погляді. Ніби він саме її шукав. Ніби не до кінця вірив, що вона існує, але «Аґата Станіславівна» клацнуло перемикачем — і все склалося. І ця думка роздражнювала та тривожила водночас.

— Ну а я Златан. Сподіваюся на тісну співпрацю.

— Запхай собі свої сподівання до одного місця. Я зі світляками не працюю.

— Хах, розсмішила! — тепер маг осміхнувся поблажливо. — Аґато, сонечко ясне, я такий же світляк, як і ти.

— Тоді це ж як Люцем узяв тебе своїм заступником? — спитала дівчина зі слабким інтересом. Адже вдень вона ніяк не могла вловити магову ауру, а та зазвичай видавала, хто перед тобою — темний чи світлий.

— Це дуже цікава історія, — Златан раптом стурбовано роззирнувся, ніби почув щось, чого Варта не могла вловити. — Але наступного разу. А поки що ось тобі мій телефон. Увечері зустрінемось.

— Що?

— Тобі час іти. Так треба.

Він тицьнув їй в долоню жорстку візитку і просто-таки виштовхав у коридор.

— Доберешся сама. Вали звідси так швидко, як тільки можеш. Так треба.

Варта не втрималась і показала язика зачиненим дверям. Проте візитку сховала до внутрішньої кишені накидки.

Шикарний готель, дивні сили, дивне ім’я, родина з Праги… Якби Златан не виглядав так молодо, Варта могла б вирішити, що насправді він чеський суддя, якого вчора начебто бачила Дикоросла. Але повноцінні судді явно не виглядали на двадцятку з хвостиком. Він не тутешній — це точно. Попри те, що чародії розуміли одне одного, навіть коли говорили різними мовами, слабкий акцент видавав їхнє походження.

¹ Люцем (Lucem) — у перекладі з латини «світлий». (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Не ходи до лісу з незнайомцями

— Ґатко, восьмий столик, замовлення! — гаркнула Пані Цербер.

Щойно старша менеджерка виходила із залу, як фірмова усмішка стиралася з опецькуватого обличчя, і Цербер уже була готова загризти підопічних за найменшу заминку.

Варта прослизнула повз менеджерку й пішла до столиків. Після нічної дуелі, святкування і походу в готель до нового, до біса незрозумілого знайомого їй не хотілося нічого, крім обіймів із подушкою. Але дві офіціантки захворіли — і привіт, ранкова зміна! Ще і з тим світляком, котрий учора безславно програв Максиміліанові.

— Ти недобре виглядаєш, — зауважив той ніби між іншим, посипаючи десерти тертими горішками та цукатами.

— Дякую за заувагу, — осміхнулась дівчина і встала поруч, щоб видавити в горнятко кави порцію густих цитринових вершків, яких вимагав восьмий столик. — Тоді піду поживлюся на залі. У нас там якраз сидить кілька цілковито нещасних гостей.

— Не смій, — світляк зреагував негайно і з осудом зиркнув на неї. — Звідки у вас стільки бажання робити іншим зле?

— Ти говориш, як затятий веган, який захищає права консервів, — скривилась Варта. Її дратували світлі, які дуже носилися з тим, що вони, бачте, «хороші», бо підживлюють свою магію позитивними емоціями, посилюючи їх і в людей-жертв. А насправді падлюк серед них вистачало. Хоча траплялися й «клінічно світлі», як любив називати їх Тайфун, — ті й комара не скривдять. Але вони довго не жили зазвичай.

— Краще бути веганом, ніж чудовиськом, — алхімік потупився на стрункий ряд десертів, які лежали перед ним в очікуванні завершальних штрихів.

— Краще бути живим, ніж мертвим, світлячку, — Варта нахилилась до його вуха і жартома намагалася заговорити найбільш погрозливим тоном: — А ти, здається, дуже хочеш перетнути межу, розмовляючи з чудовиськом?

— Гаразд, я не про те, — алхімік обачно відступив на крок. — Я хотів попередити: тримайся гурту. Свого. Люцем не скоро забуде тобі вчорашню перемогу.

— Якщо великий і страшний світлий глава прислав тебе, щоб залякувати мене, то він дав маху.

— Я тебе попередив, далі вже… чорт! — алхімік впустив крихітну миску із цукатами на стіл, і вони розкотилися між десертами.

— Орко-о! — Пані Цербер тут же налетіла на нього. — Що ти продукти переводиш? Ти тут взагалі працюєш чи тільки клинці до дівчат підбиваєш? Позбирав уже! І стіл витреш. І годі ґав ловити, день тільки почався, а в тебе вже руки зі сраки!

Варта швидко відійшла геть, щоб і їй не дісталося ні за що.

Орест. От як звали її співробітника-світляка.

Дівчині хотілося б дізнатися його справжнє ім’я, не людське. Але запитувати сама вона не планувала.

* * *

Удома ще нікого не було. Великий годинник у вітальні чинно бамкав, вибиваючи шосту вечора.

Варта скинула сандалі, перестрибнула через розсипані вранці сережки, які вона зметнула з полички біля дзеркала, і з розгону бухнулась на великий світло-салатовий диван у вітальні.

Пульт від телевізора клацнув.

— …Вранці повідомили про падіння курсу…— браво защебетала ведуча новин.

Варта слухала краєм вуха і розкошувала спокоєм.

Поки батьки не повернулися, домашня тиша здавалася їй надто важкою і зловісною, тому вона завжди вмикала чи телевізор, чи музику, аби щось грало на тлі. Дівчина часом ловила себе на думці, що якусь сотню років тому в неї не було б такої змоги. А раніше й електрики не було. Чи відчували тодішні панянки стурбованість і тривогу в порожньому тихому домі? Варта вирішила, що ні, бо в панянок точно були слуги. А ті, у кого не було слуг?..

— …штормове попередження пошириться на території…

Мобільний ледь чутно завібрував. На роботі забороняли до нього взагалі торкатися, а за звук рингтону Пані Цербер могла серйозно виписати, тому доводилося завжди обирати вібрацію.

Варта зиркнула на екран. Дикоросла. От уже ж кому не сидиться спокійно!

— …труп було знайдено у переході між вулицями Вірменською та Лесі Українки…

— Алло, — дівчина тицьнула мобільний і водночас зиркнула на екран, де ведуча саме розповідала про особливо криваве вбивство в центрі міста.

— Ти бодай вдома? — насторожено спитала Дикоросла. — Бо вчора втекла, ніби вжалена!

— …експерти заявили, що ми можемо мати справу з діяльністю секти…

— Ага. Щойно з роботи. Познайомилася нарешті з нашим світляком, уявляєш.

— Та до одного місця!.. — перебила Дикоросла і тут же затараторила у відповідь: — Ти уявляєш — я мала рацію! Вони тут!

— …слідча група працює на місці скоєння злочину, але жодних доказів, окрім каналізаційного люку, покритого кров’ю, не знайдено…

— Хто — вони? Чи я думки маю читати після цієї ночі й денної зміни на додачу?

— …особу жертви встановлено. Нею виявилася 27-річна львів’янка, перекладачка і громадська активістка Софія Грегоранська.

Варта блискавично повернулась до екрану. Жодного сумніву. Це Софікода, темна алхімея.

От тремтяча камера проводжає білі спини лікарів…

От Софі лежить на землі.

Мертва.

Обличчя навмисно розмите. Сплутане волосся.

Сліди розкришеної крейди на смаглявих руках — єдине, що вихопила камера.

Отож, вона намагалась захищатися.

Отож, вона билася. Проти кого?

— Судді справді у місті! — заволала Дикоросла по той бік зв’язку. — Розумієш? Гра починається! І нам вирішувати, чия буде влада в Конгломераті! Йойки, оце ми вже влаштуємо тим світлякам! Передчуваю таку забаву, що капці!

Варта машинально кивнула, хоч подруга не могла її бачити, і швидко клацнула відбій. Тоді вимкнула телевізор. Відкинулась на спинку дивана.

«…якщо ти відмовишся співпрацювати, я вб’ю тебе…»

Убивство Софікоди.

Гра в місті.

Златан.

Дівчина метнулася у ванну і плеснула собі в обличчя холодної води. Темні очі дивились на неї із задзеркалля насторожено. Синці видавали важку ніч, від чого обличчя, котре й так ніколи не було особливо життєрадісним, виглядало ще похмуріше.

— Спокійно, — сказала Варта до віддзеркалення. — Якщо він планував тебе вбити, як Софі, то міг зробити це під час дуелі. Або в готелі. Можливо, чех тут ні до чого. Отож, ми зустрінемося й дізнаємось усе достеменно.

«І підживитися б…», — нагадав внутрішній голос, малюючи на стомленому обличчі хижу посмішку.

— Так, і це теж, — Варта розпустила розхристану косу й увімкнула душ.

* * *

— Чого ти дивишся на мене так, наче я когось вбив? — Златан посміхався і знову заправляв волосся за вуха. Кучері не слухалися та норовили випорснути. — Чи хочеш сама вбити мене?

— Я так на всіх дивлюся. Звичка. Я ж темна, — Варта зиркнула натомість у вікно.

Вона ще не бувала в цьому ресторані. Затишно. Розкішно. Дорого. Батькам би сподобалося… З критої тераси виднівся оперний. Унизу дзенькотіли трамвайчики. Високі стільці стояли, обтягнуті білою тканиною. Квіти всюди. Рояль у кутку… Зовсім не для розмов про Гру і вбивство Софі.

— Проте твоя темність обрала сукню для зустрічі. Хотіла справити враження? — Златан усміхнувся, і його погляд ковзнув по відкритих плечах вишневого мереживного дива, яке Варта видобувала з шафи дуже рідко.

— Ти сказав, що ми йдемо в ресторан, чванько. У мене є базові поняття про етикет, — дівчина теж кинула погляд на сукню, хоча знала, що все гаразд.

— А так і не скажеш, — хлопець схилив голову набік.

— Добре. Тоді патякало закрий, бо я проткну твою долоню десертною виделкою. Так краще?

— А ще каже, що знає щось про етикет… — Златан закотив очі. — Гаразд, до справ. То чого ми тут?

— Подейкують, Гра таки почалася, — Варта сьорбнула воду, яку принесли разом із меню в дерев’яній різьбленій палітурці. — Уже знайшли один труп. Не знаєш раптом, хто це зробив?

— Знаю, чого ж ні. Але це тобі не знадобиться, — усмішка стерлася з обличчя нового знайомого так швидко, що Варта впевнилась: він причетний до цього.

— Убили темну. Мою хорошу знайому. Я знайду того виродка і…

— Його вже знайшли. До тебе.

— Як? — дівчина подалася вперед, спантеличена заявою мага. — Я думала, це ти!

— Аха-ха. Кла-ас. Почуття гумору! Я ж наче казав, що мені офіційно заборонено брати участь у Грі. Я би не пішов на такий ризик у першому ж турі. Тим більше вбивати жертву — люте порушення.

— Історію Гри не читав? Раніше це траплялось часто.

— Ага. Дірки в старих правилах… Але тут відбулося жорстоке вбивство. Явно не випадковість чи нещасний випадок. Судді не пробачать його і не заплющать очі на порушення…

Златан повернувся до вікна. Призахідне сонце било йому в очі, і він дивився на нього з такою злістю, ніби хотів швидше втопити за обрієм.

— Отож, судді справді тут, — Варті здалося, що озвучені, ці слова стали важчими.

— Так.

— І… і що тепер?

Вони замовкли обоє, бо нечутно наблизився офіціант і розлив вино по високих бокалах.

Варта відчувала, як слово «Гра» — тверде, різке і сильне — перекочується в неї на язиці. Ніби масивна намистина. Коли вона ковтала вино, то відчувала, як із кожним ковтком уявна намистина застрягає у горлі й не дає спокійно вдихнути.

Гра. Г-Р-А.

Минулого разу вона відбулася у Кракові, тепер зіткнення темних та світлих чекали у Львові. Місце проведення визначали судді — за роки й роки до Гри. Подейкували, у них були на те свої методи, котрі дозволяли дізнатися наступне місце, але змінити його — ні. Гра сама обирала собі міста — завжди великі, завжди залюднені, тому сповнені магії. Усі Вартині знайомі, дотичні до світу чародійства, знали про неї з дитинства і знали, що вона випаде на їхнє покоління, на цей конкретний рік. І готувалися. Але одна річ — знати, а інша — зрозуміти, що вона справді… справді, вже і зараз відбувається тут. Гра, котра раз на століття дозволяє вивільнити колосальну магічну силу. І до котрої згодом приєднали ще й вибори правління в Конгломераті — хто переможе, той і матиме більшість. Темні або світлі.

Ніхто не пригадував, як виникла Гра. Ніхто не знав, як сила, що керує нею, обирає жертв і місця міток, яким уже скоро зарясніє місто. І в цьому було щось протиприродне чи, навпаки, надто стихійне, надто дрімуче, надто давнє…

І страшне.

Варті було важко осягнути це. Поза тим вона відчувала благоговійний острах перед суддями, які представляли Центральноєвропейський конгломерат і були найвищим органом правління в спільноті темних і світлих. Якщо судді вже в місті, то є шанс, що Гра пройде спокійно й цивілізовано. Якщо це взагалі можливо. Якби знати…

Златан пригубив своє вино і схвально кивнув.

— Ти правила знаєш? — спитав він.

— Я ж не з людьми росла.

— Тоді нема сенсу пояснювати, — маг заговорив повільно, але діловито. — Я допомагатиму тобі й вашій темній тусівці. Ви переможете. А мені потрібне лише бажання наприкінці. Та оскільки ти все ще не хочеш втручатися в Гру, скажу одразу, аби знала: у тебе не вийде залишитись осторонь. Ти — одна із жертв. Хочеш закінчити так, як та алхімея, чи вижити?

Варта мимоволі стиснула струнку ніжку бокала.

— Ту алхімею звали Софікода. Вона була дуже сильною. І все ж її вбили.

— Я сильніший. Я захищатиму тебе, — повідомив Златан без звичної усмішки.

— Ха. Ха-ха. Ха. Прекрасний чаклунський принц заявився! Учорашня дуель тобі не довела, що я сама можу захистити себе?

— Ні, до прекрасного принца мені далеко, вибачай, — хлопець смикнув неслухняне пасмо, яке вкотре вирвалося з-за вуха і впало йому на перенісся. — Як і тобі — до особи, яка може сама себе захистити, коли на неї почнеться справжнє полювання.

— Ти брешеш, Златане, — Варта рвучко поставила бокал на стіл. У голові дзвеніло. Внутрішня темрява розгорялася. — Ніхто не знає список жертв наперед. Інакше почався б суцільний хаос і махінації. Це ми вивчали достеменно.

— Він почнеться скоро, твій хаос… — жорстка посмішка повернулася на губи мага. — Давай укладемо угоду: ти повіриш мені й робитимеш те, що пораджу. Якщо виявиться, що це помилка, тоді, Варто, можеш випити всю мою енергію. Її багато. Дуже нехороша темна, безперечно, оцінить.

— Може, годі фатальних замашок?

Чаклунка добре знала, що означає випити когось до кінця. Їй доводилося бачити, як це виглядає. Коли павутина висмоктує енергію, пульсує і рветься від напруги, але маг не спиняється. Коли жертва не має жодного шансу на спротив. Коли сама смерть спускається незримо і накладає свою печать на обох. На вбивцю і жертву. Нехай вмирає лише один, але і той, хто забирає енергію, ніколи не залишиться без сліду. Він носитиме її на собі вічно — печать свого кривавого вибору, свідчення своєї темності, таке глибоке і первісне. Виживає сильніший. Основне правило чаклунської спільноти, яке довгі століття допомагало відточувати техніки бою, керування енергією, зіллєваріння, найскладніші аліхімічні формули, взаємодію з тінями… Бо виживає сильніший. І у давній Грі теж.

А новий знайомець говорив про власну смерть так завиграшки, ніби не цінував життя ні краплі. Ні своє, ні будь-чиє інше. Ніби довкола нього росла стіна: невидима, але непробивна. Ніби все погане, що могло статися, з ним уже сталося.

— Чорта з два я буду з тобою укладати якісь угоди, — заявила дівчина твердо. — Йди пошукай собі іншу жертву, якщо ти такий обізнаний, — вона здвигнула бровами, переконуючи себе подумки: не варто вірити словам чеха. — А я вже якось розберуся.

— Я не знаю про інших, — Златан сперся на лікті й перехилився через стіл. — Та якби у мене був вибір, то я нізащо не обрав би тебе…

— От і прекрасно, — процідила Варта крізь стиснуті зуби.

Тривога всередині наростала: Гра мала початися не так. Не з убивства. А тепер ще й оцей заявляє, ніби вона — одна із жертв. Але якщо у суддів були методи дізнатися, де відбуватиметься Гра, то хто сказав, що не існує таких же методів визначати жертв наперед? Тоді він що — дотичний до суддів?..

— Пішли. Я маю щось показати. Тоді точно повіриш, — хлопець озирнувся і клацнув пальцями. — Офіціанте, рахунок!

— У мене є плани на вечір, — збрехала Варта.

— Тепер немає, — Златан діловито поклав кілька купюр у шкіряну книжечку із чеком і поплескав по ньому долонею. — Однаково це ненадовго.

— Ти раптом не якийсь розбещений королівський синок? Ну, з тих, які не розуміють, коли їм кажуть «ні», — поцікавилась Варта роздратовано.

— Навряд. По-перше, в Чехії немає королів уже давно. По-друге, я не пропонував тобі нічого такого, щоб казати «ні». І не буду, — його губи розтягнулися в надто радісній усмішці.

Хлопець опустив погляд на ноги чаклунки і схвально кивнув.

— Добре, що ти без підборів.

— На біса з моїм зростом підбори? — Варта підвелася й демонстративно стала на носки, торкаючись головою підвісної стелі, прикрашеної квітами й білими атласними занавісками.

— Ти знаєш, як доїхати на Підголоско? — раптом спитав Златан, дивлячись на неї знизу вгору. — Поясниш моєму водієві?

— Якому водієві? — Варта вирішила, що почула щось не те.

— Моєму, дівчино. Ви не так багато випили, щоб оглухнути.

— Яке, у біса, Підголоско?..

— А я звідки знаю? Я взагалі з Чехії приїхав. Пішли.

* * *

— Я тебе укокоськаю.

— Якщо тобі полегшає.

— Угроблю.

— Так-так, п’ять разів уже…

— Та хоч всі двадцять!

— Тринди, що хочеш, головне ноги переставляй… Небагато залишилось! — Златан махнув рукою в напрямку дерев попереду.

Варта подумки прокляла його знову. Про «небагато залишилось» вона чула вже вп’яте. Чех не збрехав про власного водія. Того звали Мірек, він посміхався дуже доброзичливо, на відміну від свого господаря, і довіз їх просто під гуртожитки Академії друкарства на шикарній чорній машині. Варта не зналась на автівках, але з одного вигляду Златанової було зрозуміло, що місце їй не на роздовбаних дорогах Підголоско, а десь у гаражі президента Франції. Втім, оскільки новий знайомий був явно схильний до зайвої демонстративності, Варту нічого вже не дивувало.

А потім вони пішли в ліс. Оминули смітники й галявини для пікніків, завалені слідами студентської життєдіяльності. Тоді зійшли зі стежки і просто спускалися вперед у темряві, яка густішала з кожною хвилиною. На щастя, чех підготувався до походу і взяв із собою ліхтар.

Варта намагалася відгортати гілки на дорозі, щоб вони не шарпали мереживо сукні, але їй це зовсім ніяк не вдавалося.

— Якщо ти негайно не скажеш, куди ми йдемо, я не зроблю більше ні кроку! — крикнула дівчина і спинилася.

Златан усе одно чимчикував уперед.

— Якщо ти залишишся там, — кинув він через плече, — тобі доведеться довго й нудно самій пертися назад. Потемки можна навернутися в яр чи захаращені окопи. І зламати щось. А телефон тут не ловить. Біда!

Варта швидко намацала в сумочці стару жабку, яку носила разом зі смартфоном, бо та працювала в найекстремальніших умовах, і…

— Трясця, — шепнула вона до останньої поділки зв’язку.

Поділка зникла.

— Прийшли! — гукнув Златан, його темно-синя сорочка маячила попереду у світлі ліхтаря.

— І без чого такого надзвичайного я не могла б прожити? — Варта продерлася крізь низькі кущі та спинилася за спиною нового знайомого.

— Ось, — він опустив промінь ліхтаря на землю і відгорнув ногою сухе листя, котре не зникало тут навіть улітку.

— Це каналізаційний люк, — констатувала дівчина скептично. А тоді підійшла ближче й присіла, розглядаючи металевий диск.

— Не зовсім, — Златан опустився на одне коліно поруч неї і поклав ліхтар на землю. — Бачиш, тут числа, — він окреслив диск вказівним пальцем, — від одного до дванадцяти.

— Це як… у Грі, — видихнула Варта, перебігаючи поглядом з цифри на цифру.

— Це не як. Це елемент Гри. Точка.

— Друга… — дівчина помітила у центрі кола двійку, обплетену вінком із мідного листя. У голові зринули правила Гри: одна за одною точки виникатимуть у місті. Неодмінно поночі. Неодмінно у визначеному порядку. І чекатимуть крові визначених жертв. Оскільки на цій точці двійка, то перший тур Гри справді пройшов повз них.

— Так, — Златан кивнув і на мить приклав долоню до люка. — Справжня. Вона з’явилася після того, як кров твоєї темної подруги позначила першу точку біля Вірменської. Але про це ще ніхто не знає. Крім, мабуть, того, хто вбив алхімею Софікоду… І крім мене, — докинув він швидко. — Це подарунок темним. Тепер ви можете помститися за смерть подруги і зрівняти рахунок. Адже перше очко вже у світляків: вони пролили кров темної жертви.

— Але офіційного початку Гри ще не оголошували, — засумнівалась дівчина, розглядаючи другу мітку. — Хіба судді не мали б ознайомити всіх охочих із правилами й лише тоді, під їхнім наглядом, оголосити початок?

— Мали б, — хлопець стишив голос. — Але знайшовся хтось охочий дати світлякам фору. І наївно сподіватися, що далі все піде за правилами. Особливо після такого кривавого старту. Тому ми зараз тут.

— Ти ж казав, що судді викрили вбивцю і не спустять таке порушення.

— Там… усе трохи складніше, ніж я можу пояснити зараз, — відказав чех і замовк.

Варта нишком скосила погляд на Златана. Ніс із горбинкою. Очі блискотять, насторожено примружені. Усмішка все ще на губах, але скидається на гримасу. Хто цей маг? Звідки він знає таємниці Гри?

— Що, сподобався? — хлопець теж зиркнув на неї й осміхнувся. — Чи нарешті вирішила повірити мені й дослухатися?

— Ні те, ні інше. Але за підказку дякую. Я передам її нашим, — Варта підвелася на ноги. — А тепер, може, підемо назад? Уже пізно, мене догризають комарі й завтра знову на роботу в першу зміну.

— Ще ні, — Златан смикнув її за руку і примусив присісти над люком знову. — По-перше, ти не повинна нікому видавати, що я вказав точку. По-друге, знаю, що ви, темні, ризикові душі. Але як тільки знайдете жертву з вашого боку, то подбайте про захист. З міста її не забрати ж. Ці правила непорушні.

— Я знаю, — Варта замислено подивилась на люк і провела рукою по землі. — Чому Софікоду вбили? Це якесь божевілля…

— Божевілля, краще й не скажеш, — погодився чех.

— Адже я читала про Гру. Мені розповідали батьки. І на заняттях з магії теж, ще в дитинстві. Мені й усім іншим. Ми залізно це завчили. Кров має забарвити знак. Кров темна, пролита світлим. Чи світла, пролита темним. Знак один. Головне — зробити це найпершими: знайти жертву з іншого боку і провести ритуал… Але навіщо вбивати?

— А навіщо битися на потенційно смертельних дуелях через криве слово, як учора? Навіщо випивати жертву до краю? — спитав Златан тихо. — Навіщо відьми часом заманюють людей до лісу і не повертають назад? Навіщо алхімікам екзамен, на якому вони можуть отримати право на вищу магію або втратити її взагалі, якщо екзаменаторові щось не сподобається?

— Про відьом і алхіміків не скажу, але випиті жертви переважно випадкові, та й це стається вкрай рідко. Усе чародійство має свою ціну. Іноді сила так захоплює, що ти просто не можеш стриматись… — пробурмотіла Варта непевно. Їй не хотілося викривати чехові те, що часом нашіптує їй внутрішня темрява.

— Я добре знаю про ціну чародійства, темна, — відрізав хлопець із холодом у голосі. — Але не можна виправдовувати жорстокість.

— Я не виправдовую. Я кажу, як є. Сам же знаєш: стриманість і спокій — не для тих, хто торкається павутини енергій.

— Гаразд. Тоді ти сама маєш відповідь на своє запитання. Темну алхімею вбили, бо комусь не вдалося стриматися. Або вона мала сильних ворогів. Ти, сподіваюся, не маєш ворогів серед світляків?

— Ні, спасибі, — відповіла Варта, згадуючи, як удень на роботі Орест попередив її щодо Люцема. Втім, у головного святенника завжди була патологічна неприязнь до темних.

— Добре, — Златан зиркнув на годинник на зап’ясті. — Тоді давай вибиратися звідси. І поїдемо кудись повечеряємо. Мірек відвезе.

— Хіба я не маю передати нашим, що знаю, де друга точка?

— Ви спочатку жертву знайдіть… — Златан хмикнув і швидко додав: — Ти от питала, чому Люцем узяв мене третім заступником, так? Бо я сильний і крутий, це само собою. Але я тут чужинець. Насправді він мав інший план, цей ваш пафосний глава світляків. Проте коли вбили першу жертву, то проявився знак другої. І Люцемові довелося терміново шукати гарну заміну. А я, коли хочу, вмію справити потрібне враження. Дійшло?

— Друга жертва… — Варта негайно зрозуміла, куди він хилить, — це той, хто мав стати третім заступником на дуелі! Макс думав, що то або Олла, або Арман. Ти знаєш, хто? — вона з надією подивилась в обличчя нового знайомого.

Але той похитав головою.

— Ні. А якби і знав… та я однаково надто полегшив вам Гру в другому турі. Не забувай: моя участь у ній має бути в таємниці.

— Тоді як же ти плануєш отримати фінальне бажання?

— Це вже моя справа, Варто. Пішли.

— Зажди, — дівчина підвелася й клацнула пальцями, намацуючи павутину енергії.

Вона пропустила одну з них через каналізаційний люк і міцно зафіксувала маячок, щоб знайти це місце наступного разу. Аура мітки горіла слабко, але відчутно.

Чаклунці все ще не особливо хотілося брати в цьому участь, проте… Софікода загинула від руки якогось світляка. Темні просто зобов’язані відігратися. Ця Гра реальна. Гра, що відбувається лише раз на сто років, почалася. І на кону — більшість у Центральноєвропейському конгломераті. А якщо переможуть світляки… Варта погано уявляла, які обмеження можуть накласти на темних, якщо тільки святенники приберуть владу до своїх рук. В давнину, як свідчила історія численних Ігор, наслідки для сторони, котра програла, могли бути дуже кривавими. Часи змінювалися — а з ними і чаклунська спільнота. Але що без проблем не обійдеться — це точно. Попри всю нелюбов до львівської метушні дівчині не хотілося переїжджати деінде у разі перемоги світлих. Сусіднім Середньоазійським конгломератом, щоправда, правили темні, але ж то здебільшого росіяни… Ні, спасибі.

Вони повинні перемогти.

* * *

— Гаразд, думаю, в такому вигляді в пристойне місце нас не впустять, — видав Златан, коли вони вибралися з лісу назад до гуртожитків.

Він критично подивився на свої черевики в болоті й запилюжені штани. Тоді кинув погляд на Варту, і кутики його вуст смикнулися вгору.

— Ти схожа на випускницю після бурхливого балу.

— Твоїми стараннями, — огризнулася дівчина, хоч і сама розуміла, що прекрасна вишнева сукня не створена для нічних забігів лісом. Тому вона подумки подякувала внутрішньому голосові, який запевнив її, що найкраще взути балетки, а не туфлі на шпильках. Останні без діла лежали в шафі, оскільки мама переконувала, що в кожної «справжньої дівчини» неодмінно мають бути туфлі, за які хочеться вбити. І байдуже, що дівчина — темна чародійка зростом під стелю.

— Знаю! — повідомив Златан, блискаючи усмішкою. — Є неподалік одне гарне місце, яке я одразу після приїзду запримітив.

— Якого темного? — Варті хотілося тільки додому і виспатися. І оцінити все, що відбувається, на свіжу голову.

— Ти що, не голодна? — цього разу іронія в голосі нового знайомого шпикнула сильніше, і темрява сколихнулась усередині Варти, а тоді вихлюпнулася назовні.

— Як ти можеш думати про гульки зараз?! — скрикнула вона. — Убили Софі! У лісі мітка, а я — потенційна жертва і…

— І годі істерики, — Златан поклав обидві руки на плечі дівчини. — Гра почалася, тому треба триматися насторожі й мати достатньо сил. А звідки ти, дуже нехороша темна, візьмеш їх, якщо будеш харчуватися одним повітрям? На сьогодні ми зробили все, що заплановано.

— Ким?

— Мною. І не хвилюйся, ніхто не розгорне активних дій аж до наступної ночі. А мітки проявляються лише після заходу сонця, забула?

— Ну, зараз ніч, — Варта відступила на крок назад і вперла руки в боки.

— Я знаю. І все ж я також знаю, що сьогодні ще нічого не буде. А оскільки ти вже впевнилась, що дурниць я не кажу, то годі комизитися.

— Чому я тільки з тобою зв’язалася…

— Так я ж сам із тобою зв’язався. Пішли.

Варті здалося, що вона чула це «пішли» дуже часто, хоча знає мага лише два дні. Але ці два дні вже здавалися найдовшим тижнем. Поза тим їй хотілося повірити Златанові, але здоровий глузд казав ніколи й нізащо не робити цього.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Обмін і обман

— Та він обдурив мене, падлюка! — дізнавшись новини від подруги, Варта ледь не пожбурила телефон об стіну після секундного спалаху.

— Хто? Що? — закричала Дикоросла зі слухавки.

— Ніхто, вибач, — дівчина швидко опанувала себе і вирішила краще розпитати подругу про те, що вона пропустила. Точніше, про все, що вона пропустила стараннями триклятого чеха. А він же знав! Він точно знав…

— Може, заїдеш до нас? — запропонувала Дикоросла. — Тут ще Тайфун із Нефом.

— Денна змі-іна… — простогнала Варта, роздивляючись чорні закручені візерунки на стелі своєї кімнати. На тлі початку кривавої Гри, найбільшого поділу влади серед чародіїв, робота у кав’ярні відступала на задній план. Так, що Варті моментами хотілося звільнитися, а моментами — вчепитися в неї, як у щось реальне й стабільне, ніби ще є шанс втримати подобу контролю над ситуацією. Вдень — робота, вночі — Гра.

А тоді перед її внутрішнім зором виникло обличчя Софі. І люк посеред лісу на Підголоско. Маячок шпикав, ніби тупа шпилька, коли вона пригадувала про те місце. Шанс для темних, аби відігратися.

— Я зайду після роботи, — відповіла дівчина врешті. — Є новини.

— І у нас, — тихо відказала подруга.

— Не сумніваюся, — відповіла Варта похмуро й поклала слухавку.

Їй снилося, що візерунки на стелі оживають, спускаються ліанами, гілками й темно-брунатними петлями. Обплутують її, ніби шорсткі змії. Давлять. Задушна тиша кімнати здавлювала теж. Стіни рухалися. Дівчина намагалась кричати і кликати на допомогу, але не чула власного голосу. Вуха закладало. Шелестіли зелені штори. Тріщав паркет у незнайомому домі. Шибки падали, розколоті ударами. Перед очима хитався золотистий маятник. А потім багато-багато золотистих маятників. Їхній рух переходив у мерехтіння. Мерехтіння — у зорепад. Зорепад — у стіну крові.

«Прокинься, Вартова!» — крикнув хтось.

І лише після того вона важко розклепила повіки.

* * *

— Ти знову в мою зміну, — Орест скосив погляд у бік Варти, щойно вона увійшла на кухню. — Вирішила перейти на світлу сторону?

— Відколи це у світляків є почуття гумору? — хмикнула дівчина і згадала про полювання на жертву, яке почнеться вночі. І про підказку Златана. — Слухай, до позавчорашнього. Ти не в курсі, хто мав бути третім заступником на дуелі?

Хлопець звів світлі брови і, стріпуючи шоколадну стружку з пальців, повернувся до Варти.

— Тобі так не дає спокою та дуель. Мені аж цікаво, що з нею такого пов’язано.

— Нічого не пов’язано.

— Тоді нічого тобі знати про наші внутрішні справи. Йди до зали, — кивнув він у бік дверей, — бо Церберова тут так і шастає з самого ранку. Думаю, в неї паскудний настрій.

Наче почувши, що її згадали, менеджерка визирнула зі своєї підсобки, і тонкі, промальовані вугільно-чорним олівцем брови грізно збіглися на переніссі.

— Аґато! Ти мала бути коли?

— О восьмій тридцять!

— А зараз котра?

— А її послали по марципани, — втрутився Орест, показуючи на дві коробочки на краю столу.

— Хто послав? — очі Пані Цербер звузились до двох щілин.

— Я, — світляк кліпав очима так невинно, що Варта б і не запідозрила його у брехні. — Коли ви виходили до директорки. Марципанів треба було терміново. А вчора ж ті польські студенти стоптали все, що в нас було.

— Ще раз! — менеджерка підняла в повітря вказівний палець і загрозливо похитала ним. — Ще один-єдиний раз ти посмієш когось послати кудись без мого відома…

— Вибачте, більше не буду. Мені дуже шкода, що так сталося. Справді, — світляк кивнув і швидко повернувся до посипання десертів шоколадом і цукатами.

Пані Цербер буркнула ще щось, але врешті повернулась до своєї підсобки. Здається, слова алхіміка містили дрібку магії — надто вже швидко менеджерка заспокоїлась.

— Не думай, що тепер я тобі щось винна, — шепнула до хлопця Варта, натягуючи фартух із кавово-білим мереживом — обов’язковий елемент уніформи.

— Не думаю, — він навіть не дивився в її бік. — Для світлих не обов’язково робити щось хороше, щоб неодмінно отримати таку ж відплату… І так, мені не сказали, хто мав бути третім.

— Так би й одразу.

— Так надто нудно, — він раптом усміхнувся. — Мене, до речі, звуть Еверестом.

— Жартуєш, — Варта ще на мить затримала погляд на світлих патлах. Зріст алхіміка навряд чи можна було назвати навіть середнім.

— Ні. Батьки вирішили, що це звучатиме класно: Орест-еверест. У нас усі під два метри в сім’ї, — він усміхнувся ширше, — крім мене.

Чаклунка не стримала усмішку. Вона не знала Еверестову родину, бо зі світлими перетиналася менше: в дитинстві від цього оберігали батьки, в підліткові роки — уже звична неприязнь і дрібні підступи з обох боків, котрі псували взаємини.

Але тепер уявила, як довготелеса родина світляка збирається разом до фото, і Еверестові доводиться ставати навшпиньки, щоб виглядати хоч якось пристойно. Комедія та й годі!

Варта пирхнула і швидко пішла до зали, поки менеджерка не повернулася. На кухні їхньої кав’ярні, попри зайнятість, панувала затишна атмосфера. Здавалося, що нема ніякої Гри, ніяких суддів у місті, і паскуди Златана теж немає.

Але вони були.

Від Дикорослої Варта дізналася, що вчора надвечір — акурат, коли падлючий чех вивіз її до лісу, — відбулися збори, на яких судді офіційно повідомили про початок Гри, ознайомили всіх з актуальними правилами і розповіли про смерть Софі. Про збори попередили за годину до початку — чи то у суддів не було часу, чи то вони хотіли провести все спонтанно. Та тільки повідомили про те збіговисько лише глав світлих і темних, Люцема і Тайфуна, а далі почався марафон поширення інфи, аби зібрати якнайбільше народу.

І Варта все це пропустила. Через кляте Підголоско з його клятими урвищами, де клятого покриття ніхто ніколи не бачив.

Звичайно, вона не розповіла відьмам про Златана та їхні нічні метання, як він і попрохав. Але сама собі пообіцяла, що відкрутить магові його кучеряву голову, як тільки побачить знову. А що це станеться скоро, вона навіть не сумнівалась. Не дарма ж його чеська величність були так свято певні, що вчора нічого ще не розпочнеться. А коли ж розпочнеться, він дасть про себе знати.

* * *

— Чому ти обдурив мене? — спитала Варта якомога стриманіше, коли після роботи поспішала до Дикорослої, — у відьом, які знімали велику квартиру-студію, було зручно збирати багато людей, а власниці й не заперечували.

— Коли це я тебе обдурював? — надто життєрадісний голос мага у навушниках дратував, як завжди. — Точніше, про який з разів ти говориш тепер?

Дівчина, хоч і не бачила його обличчя, але не сумнівалась, що на ньому та ж огидна посмішка.

— Учора, чорти б тебе забрали, — прошипіла Варта. — Скажи ще, що ти не знав про збори суддів і просто так поперся в той ліс, де я не мала жодного шансу зв’язатися з кимось!

— Скажи ще, що я сам упхав ту мітку в лісі! — перекривив її маг. — Ти перегрілась на сонці? Чи сама правил не знаєш? — Златан посерйознішав. — Відвідини зборів ні для кого не обов’язкові. Формальність і пафос. А що менше зайвих вух знатиме, що ти у Грі, то більше шансів на успіх нашого задуму.

— Твого задуму.

— Як хочеш. Мій задум полягає в тому, щоб ти вижила і ми перемогли. А тепер вибачай, але в мене є ще багато справ, крім як заспокоювати істеричну темну. Бувай.

— Щоб ти згорів… — прошипіла Варта до замовклого телефону.

Але використати підказку клятого чеха вона вирішила сповна.

— Ви вже знаєте, хто жертва світляків? — спитала дівчина з порога, коли прийшла до відьом.

У Дикорослої, Ружички та Роми вже зібралися інші: Ад протирав окуляри, Тайфун цикав щось на телефоні. Максиміліан із Ферумом перемовлялися, сидячи на широкому довгому підвіконні, захаращеному пучками і в’язками трав, як і все в цій квартирі. Відьми не мали вмінь, пов’язаних із бойовою магією, а от на зіллях та отрутах зналися краще за всіх. І часом їхня наливка могла скосити швидше, ніж смертельна атака. Тому Дикоросла з подругами постійно збирали щось, засушували, виварювали, а в їхній квартирі стояв аромат магазину спецій і карпатського лісу.

— Опа, а от і наша щезальниця! — осміхнувся Тайфун. — Позавчора втекла, вчора крізь землю провалилась…

— Якби ми знали, хто жертва, то не сиділи б тут, — кинув Максиміліан холодно.

— Ми саме варимо зілля, яке допоможе шукати жертв, — посміхнулася Ружичка, яка чаклувала над каструлею. Плитка стояла в центрі кімнати, завалена каструлями, черпаками і сковорідками. — Достатньо буде влити таке в горло жертві світляків — і знак проявиться навіть удень! — гордо заявила відьма. — Проте треба тоді примусити кожного підозрюваного це скуштувати…

— Рецепт ми давненько придумали, але поки ще не мали нагоди його випробувати, — додала Рома.

— Ну як придумали, — кинула Дикоросла. — Знайшли в записах однієї львівської відьми з минулої епохи й трохи переробили. А тобі я чаю запарити можу. Бо виглядаєш так, ніби всю ніч по лісах бігала.

Варта всміхнулася. Подруга й не підозрювала, які близькі до правди її слова.

— З того, що ти пропустила: світляки запропонували нам домовленість, — хмикнув Тайфун. — Я їх послав. Але Люцем каже, що маємо час на роздуми до півночі. Цікавить твоя авторитетна думка.

— Ну? — Варта зняла рюкзак, пожбурила його в куток та впала на гігантську смугасту подушку біля дивану.

— Вони хочуть домовитися з нами, — Тайфун уперся обома руками в журнальний столик — там лежала розгорнута мапа Львова.

Варта запримітила на мапі червону краплю в центрі — місце, де вбили Софікоду.

— На, випий усе й одразу! — до них підсіла Дикоросла і накрила краплю чорним глиняним горнятком. У ньому парувало щось темно-брунатне з ароматом, який дуже віддалено нагадував чай.

— Не перебивай, відьмо, — Тайфун визвірився на неї, але дівчина лише грайливо провела пальцями по його короткому жорстокому волоссю і засміялася:

— Слухаюся, генерале!

Варта взяла горня до рук і сьорбнула напій, який обпікав губи.

— Так от… Люцемові вишкварки точно знають, хто їхній смертник, інакше б він такого не пропонував. Хочуть опівночі зустрітися й обмінятися жертвами, а далі грати на везіння. Хто перший знайде потрібну точку, — Тайфун напружено розглядав карту, ніби одна червона крапля на ній мала вказати на місцезнаходження другої.

— Я думаю, що це дурна ідея, — втрутився Макс. — Я говорю за Аллі й усіх алхіміків теж. Вони проти. Ви ж бачили, що зробили із Софі. Якщо світлі собі таке дозволяють, а хвалений суд Конгломерату мовчить, то хрін їм, а не домовленості.

Варта знову ковтнула чаю і похлинулась.

— Лишенько таке, — співчутливо хитнула головою Ружичка. — Алхіміки тепер дуже злі й на жодні поступки чи домовленості з Люцемовою бандою не підуть.

— Це так, — сухо погодився Ферум. — Ми хотіли триматиcя осторонь від Гри, але тепер, коли честь львівських алхіміків залита кров’ю, світлі нею ще вдавляться.

— Я розумію, — Варта поставила горнятко на стіл і напружено подивилась на мапу. У горлі гірчило.

На мить вона подумала: а чи не показав Златан місце з люком і комусь із світлих? Адже саме тому вони могли б запропонувати цю угоду. Звичайно, чеський маг просив йому повірити і переконував, що він на її боці, але — хах! — хто-хто, а він явно мастак плескати язиком.

Але якщо він не збрехав, то рахунок зрівняється.

«І виявиться, що він не таке вже й брехло», — докинув внутрішній голос, котрий іноді видавав зачаєні думки.

— Ми повинні погодитися, — видихнула Варта, відчуваючи, як аура злості загорілася довкола брата Аллі.

— Ти думаєш, що говориш, чародійко? Після Софі? — процідив Ферум крізь зуби і зістрибнув із підвіконня. — Чи вам не потрібна підтримка алхіміків під час Гри?

— Твоя сестра просила підтримки на дуелі, — Вартина темрява озвалась у відповідь. — Я не відмовила їй. Тому тепер заткни рота і слухай сюди. Усі слухайте, — вона розправила мапу. — Ми дамо згоду. Проведемо обмін. Зіб’ємо світляків зі свого сліду. І поїдемо туди, куди я скажу. До мітки.

— Що? Звідки ти знаєш? — недовірливо спитав Максиміліан.

— Не втрачаю часу, — Варта добре пам’ятала Златанове бажання залишатися в тіні. — Сподіваюся, такий варіант шановних алхіміків влаштує?

— Якби це сказала не ти, я б послав вас, — буркнув Ферум. — Але…

— Добре, що я такий авторитет, — перебила Варта примирливо. — Це не жарт. Сьогодні ми переможемо.

— Відьми з вами, поки нам це нічим не загрожує, — повідомила Ружичка без звичної усмішки.

— Як завжди, — хмикнув Тайфун, свідомо чи ні нагадуючи, як відьми завжди тримаються осторонь від чародійських гризот.

Хоч Гра точилася між темними і світлими, Варта майже бачила, як напруга в кімнаті відтинає друзів один від одного: алхіміки, маги й відьми різко згадували, що вони належать до різних, хоч і споріднених темрявою, сил.

Глава молодшого шабашу склала руки на грудях й насунулася на Тайфуна.

— Так, темний чаклунче! Хоч ми й не можемо смикати за ваші стихійні ниточки, але поки приходиш до нас по цілительське зілля, якого сам не навариш, і по всіляку пораду, не смій проявляти зневагу! Ще й у моєму домі! На моєму дивані…

— І на моїх подушках, — докинула Дикоросла, осміхаючись. — Гаразд-гаразд, годі сваритися. У нас же є точка! А у світляків? — відьма скрутила дулю. — А фіг їм!

* * *

— …Ми обіцяємо провести чесний обмін…

— Бла-бла-бла, — Тайфун неквапом вийшов наперед і встав навпроти Люцема. — Завали, валянок, триндіти, тут тобі не трибуна Верховної Ради. Де жертва?

Представник світляків спохмурнів, але тоді махнув рукою до своїх — вони вивели наперед молодого цілителя на ім’я Мілен. Варта впізнала його одразу: кілька років тому в нього загинула вся сім’я. Молодик тоді дуже наполегливо шукав і собі смерті, зокрема й нариваючись на безглузді сутички з темними. Але згодом минулося…

— Свідчення? — гаркнув Тайфун.

Мілен задер рукав сорочки вгору…

Дівчина подалася вперед зі свого сховку, щоби роздивитися сяючий візерунок вище ліктя цілителя. Як усі вони завчили із правил Гри, мітки проявлялися після заходу сонця: одна на світлій жертві, інша — на темній. І до завершення туру ніхто не знав, кому випаде стати жертвою в наступному, що ускладнювало планування, але й дозволяло уникнути махінацій.

— Он воно яке… — видихнула Дикоросла. — От йому, певне, лячно зараз, — вона зміряла Мілена уважним поглядом. — Якби то була я, то сіла б на першу ж електричку до Мукачева і махнула до бабки, поки все не закінчиться. Хай краще мене там вморить, ніж тут здихати. Та ще й від рук світлячих!

— Жертв заборонено вбивати. До того ж вони не можуть покидати місто, — нагадала Варта і тут же відчула зашморг загрози на власній шиї.

— А хто мене спинить? — реготнула відьма.

Варта не знала.

— Кажуть, померти можна, якщо ризикнеш виїхати за визначені межі, — додала вона й наморщила носа, бо цей пункт правил машинально обмежував на час Гри всіх потенційних учасників.

— Померти завжди можна, — Дикоросла смикнула худорлявими плечима, мовби правила Гри й настанови шановних суддів не були для неї достатньо переконливим аргументом.

Дівчина ще здивувалася, що жертва — цілитель. Адже Златан вважав, що Люцем шукав заміну на дуель саме Міленові, а ті, хто заживляв рани, рідко мали гарні вміння для сутички. Але Дикоросла гортанно зареготала й сказала, що талантів у того світляка більше, ніж здається.

Тим часом Мілен підійшов до Тайфуна. Хоч лідери темних і світлих мали зустрітися з мінімумом охорони, та чаклунка чітко відчувала численні аури світляків, які ховалися поруч. Їхніх теж зібралося багато.

— О, йде! — з боку темних відділилася постать, і Варта побачила її лише зі спини, їхню другу жертву.

— Ерран, магічка, — повідомила Дикоросла. — Вона сама зізналася, що має мітку?

— Так, — Варта провела її поглядом.

За рівною, як струна, Ерран вийшли Ферум і Неф, обоє надміру похмурі.

— Це що таке? — Люцем зміряв їх поглядом.

— Це, шановний світляче, охорона нашої жертви, — Тайфун зробив крок до глави світлих. — Оскільки вона потрібна нам живою (а ви вже проявили себе як ті, кому не можна довіряти), ми вирішили, що з Ерран буде наша охорона. Від початку й до кінця туру.

— Вони можуть завадити нам. Чи навіть викрасти жертву, — холодно заперечив Люцем.

— А нам насрати, — процідив Тайфун і стиснув кулаки. — Софікоду вбив хтось із вашого кодла.

Він не чекав на відповідь і першим розвернувся до гурту темних.

— Ходу, — шепнув глава, пірнаючи в темряву під’їзду, де на нього чекали інші.

Варта глибоко вдихнула. Відлік часу почав цокотіти у неї в голові.

* * *

— Зв’яжіть його, — кивнув Максиміліан на Мілена.

Той криво посміхнувся, але тоді виставив обидві руки вперед. Ад крутнув пальцем, викликаючи невидимі пута. Лампочка в під’їзді світила слабко і відкидала на обличчя друзів химерні тіні.

— Перша і друга групи, розділилися! — гаркнув Тайфун і повернувся до світлого: — Виклич свою тінь.

Цілитель звів брови. Постукав носком по візерунчастих кахлях на підлозі. Проте не сказав нічого. Тоді заплющив очі, і за мить із тіні, що тягнулася від його ніг, виступив другий Мілен — точна копія першого. Кілька секунд він бовванів напівпрозорим силуетом, але після того набув тілесності й зовні не відрізнявся від «оригіналу».

Варта усміхнулася, оцінюючи їхню схожість. Тіні, які повністю повторювали своїх господарів, могли гарно збити з пантелику. Щоправда, силами володіли мізерними. І зникали швидко — рідкісний маг умів підтримувати свою тінь окремо від себе довше ніж годину. А поруч із господарем така примара зникала ще швидше. Але, якщо все складеться, їм не треба буде й години. Головне — збити зі сліду світлих.

— Максе, ходу, — Варта підштовхнула тіньового світляка до мага.

Той вчепився в його плече і кивнув.

Вони вийшли з під’їзду. За ними швидко вислизнули Аллі й ще двоє темних. Перша група розчинилася в юрбі туристів, які гуляли нічним містом. Але світлі, котрі майже напевне стежили за ними, не мали б цю з’яву пропустити.

— Хвилина — і на вихід, — наказав Тайфун, засікаючи час на годиннику.

Варта з Дикорослою підштовхнули справжнього Мілена вперед і вийшли з під’їзду, проте не на вулицю, а у внутрішній двір. Тайфун і Ад вислизнули за ними.

Вони перетнули подвір’я. Відчинили пошерхлі двері на іншому боці. І опинилися на сусідній вулиці.

— Чисто, — видихнув Тайфун. — Ходу, ходу. Транспорт уже тут, — він схвально зиркнув на повідомлення на мобілці.

Тут же з повороту вилетів темно-синій бусик.

Варта впізнала Таєвого сусіда за кермом. Він усміхнувся широко і крикнув:

— Ану, ворушіться, пройдисвіти!

Дівчина застрибнула на переднє сидіння.

— На Підголоско. До гуртожитків Академії, — видихнула вона.

— У ту бісову прірву? — здивувався водій. — А воно точно там?

Варта зиркнула на заднє сидіння, де сидів Мілен, затиснутий темними з обох боків. Він прислухався уважно.

— Таю, Дік, — кинула дівчина, — подивіться, аби в нашого гостя не було нічого, що нас видасть його світлим друзям.

Мілен відповів їй стриманою усмішкою. Дикоросла нахилилася ближче до нього і з хижим оскалом запустила руки світлякові під сорочку.

* * *

— Ти що, справдечки по лісах всю ніч бігала? — Дикоросла швидко відгортала кущі на шляху, поспішаючи за Вартою.

— Не питай, — осміхнулась та, концентруючись на шпильці маячка, який горів усе ближче.

Жодної аури світляків довкола — в такій порожнечі відчути наближення легше, ніж на залюднених вулицях. Отож, чех не видав точку їхнім суперникам. Отож…

— Прийшли! — видихнула дівчина і вихопила крихітну галявину світлом ліхтаря. — Це тут.

Вона негайно знайшла люк на землі й вдала, що відгортає з нього траву і листя, щоб стерти сліди того, що вчора тут вже хтось потоптався. Хтозна, як відреагують на те, що вона знала про цю мітку до офіційного початку всього.

— Фух… — видихнув Тайфун, який однією рукою тримав Мілена за комір сорочки. — Ну й забіг. Варта звар’ювала!

— Цікаво, як ми мали б взагалі знайти це місце, — Ад криво подивився на люк на землі.

— Ще один учорашні збори прогуляв… — реготнув голова. — Усі ті кляті точки мають свою ауру. Чуваки із суду казали, що навіть заникана в сраці світу точка притягує увагу, ніби аномальний магніт. Ми б знайшли цю фігню швидко, — маг з інтересом підійшов до люка і наступив на нього. — Бадабум! — видав він, але нічого не сталося.

— Чесць! — незнайома фігура випливла з-поміж стовбурів дерев так швидко і безшумно, що Варта на мить злякалася: світляки викрили!

Але новоприбулий не мав ані темної, ані світлої аури. Або ж добре її приховував задля власних цілей.

— Доброї ніченьки, вельмишановні… темні браття й сестри? — спитав повновидий пан із усмішкою, що сяяла, як липневе сонце, і продовжив із виразним польським акцентом: — Єстем Емануель, суддя польські. Але можете називач мнє панусьо Емек.

Тайфун пирхнув. Суддя й бровою не повів. Його доброзичливе кругле обличчя у світлі ліхтаря виглядало трохи зловісно.

— Чи ви маєте все потрібне для ритуалу? — поцікавився Емануель, переводячи погляд з обличчя на обличчя, ніби хотів запам’ятати їх усіх на випадок непередбачуваних поворотів.

— Осьо! — Тайфун турнув Мілена вперед.

— Тоді проше пана розпочинати, — усмішка судді Варті не сподобалась, проте її заспокоїла присутність наглядача. То був перший суддя Конгломерату, якого вона побачила наживо. Отож, легендарне правління, котрому ніколи не було діла до України, тут. І подбає, щоб трагедія, як на першій мітці, не повторилася. Вже обнадійливо.

Cвітляк-жертва виглядав настільки спокійним і відстороненим, наче й не з ним усе відбувалося. Він вийшов до люка і спинився над ним, дивлячись у небо.

Ад клацнув пальцями, стираючи свої пута.

— Варто, — гукнув Тайфун, — ти це знайшла. Твоя мітка. Будеш?

Дівчина заперечно похитала головою. Їй не хотілося вписувати себе в історію Гри. Ще буде шанс — коли прийде її черга…

— Окей, тоді я, — маг підійшов упритул до Мілена, зміряв його важким поглядом — і за мить у руці майнуло лезо.

Світляк не видав ні звуку. Доріжка крові з його правиці зацебеніла вниз. Вона крапала на траву, листя і на мідний диск із двійкою.

Варті здалося, що хтось вимкнув усі звуки світу, крім ударів крапель об метал мітки. Вона невідривно слідкувала за тим, як кров світлого — така ж темна поночі, як і її власна — стікала вниз. Стікала, всотувалася в землю, затоплювала метал.

Варта розуміла, що це вже було. Колись давно.

Металевий диск і кров. Тоді — спалах. Тоді — маятник…

— Доста! — потік химерних спогадів перервав голос польського судді.

Варта двічі кліпнула.

— Прабабцю моя проклята… — пробурмотіла Дикоросла.

На їхніх очах диск на землі спалахнув червоним вогнем, що піднімався вгору, ніби виноградна лоза. Відблиски бухкали іскрами, а тоді зникли водночас. Так само згасла й мітка на руці світлого.

— На сьому маєте все, — радісно повідомив пан Емануель. — Проше пана засвідчити своє ім’я, — він повернувся до Тайфуна, — жеби ми мали коректні дані у разі, кєди щось сталось би.

— Тайфун я! Теодор Первак, — гордо повідомив маг. — Емеку, а що може статися, як ми вже все тут?

— Всяке, — по-змовницьки відказав суддя, нотуючи щось у своєму записнику. — На цьому ґратулюю вам доброї ночі. І безпечного шляху додому, — він кивнув по черзі до кожного з присутніх і розчинився в тінях між деревами.

Варта задивилася йому вслід і замислилася, як «панусьо Емек» планує потемки вийти із лісу — адже попри виняткові сили й таємні уміння, котрі приписували суддям Конгломерату, ніхто із них наче не вмів телепортуватися.

— Це було просто, — Тайфун присів на землю біля люка, залитого кров’ю. — Спасибі, Варто.

— Нема за що, — відповіла вона.

— Ну, жертвище, руку дай, — Дикоросла наблизилась до Мілена, який відступив від люка на крок, але все ще не сказав жодного слова, ніби разом із пролитою кров’ю його покинули останки енергії.

Він зиркнув у бік відьми і відступив ще.

— Не чіпай мене, темна, — видушив Мілен із себе, ніби ці слова тягнули лещатами.

— Не чіпати? — Дикоросла заливисто розсміялась. — Ахах, чули? Я отсе хотіла зцілити, аби його бідна світляцька душенька не стекла тут кров’ю і не гигикнулась у нас попід ногами, а воно мені — не чіпай! І як вам це?

— Хай робить, що хоче, — Варта стенула плечима, бо втома навалилася і на неї, а сил на суперечки не залишилось. — Він нам уже не потрібен.

— Не потрібен, то правда. А я ледь не забув… — Тайфун важко підвівся і підійшов до Мілена. — Якщо ви вбили Софі, то, як думаєш, зрівняти рахунок буде чесно? Достатньо справедливо, по-вашому, по-світлячому?

Цілитель спохмурнів, проте погляду не відводив.

— Таю, не починай, — застогнав Ад. — Тобі від суду проблем тре?

— Суддя побував тут. І засвідчив, що ми зробили все за правилами, — Тайфун сяйнув широкою усмішкою. — Що відбувається поза Грою, його не гребе.

Він підступив до жертви ще на крок.

— Мені байдуже на те, що зі мною буде, — сухо відказав Мілен. — Але якщо ви погано чули ту частину правил, у якій ідеться про захист жертв від насильницької смерті, то я смію вам нагадати…

— Заткнися! — маг гаркнув так голосно, що це подіяло на всіх. — Як же це задовбало! Ця ваша зверхність. Постійне «смію зауважити», «смію нагадати», вічні стражденні посмішки — а дивитеся на нас, мовби самі божествами були! То ось ти, паршивцю, не янгол. Ти такий же, як ми. У твоїх венах тече кров, а не свята вода. І якщо тобі всю ту кров випустити, то…

— Дік, заспокійливе, — шепнула Варта, відчуваючи, куди все хилиться.

Вона знала силу Тайфуна і тому вірила, що ще зможе спинити його. Утримати на грані, через яку він зараз перехилявся. Темрява закипала й захльоскувала.

Відьма коротко кивнула і без зайвих слів тицьнула подрузі в долоню крихітну пляшечку.

— Ад, підстрахуй, — кивнула Варта і повернулась до Тайфуна. — Гей, жевжику! Спинися.

— Га? Ти щось бовкнула? — озирнувся той.

Варта здригнулася: аура чаклуна горіла тим же вогнем, що й мітка перед тим. Вогняними язиками сила здіймалась угору і випалювала все довкола. І суддя польський ні словом не прохопився, що таке станеться. Чи цього не мало статися?..

— Так, — Варта швидко підійшла до мага і схопила його за передпліччя. — Годі!

Вона хотіла рвучко розвернути друга обличчям до себе і відволікти від пораненого Мілена. Проте ні високий зріст, ні досвід у сутичках не допомагали Варті проти кремезної статури Тайфуна. Довелося увімкнути підсилення, котре випивало магію і множило фізичну силу на кілька секунд… Варта таки рвонула мага назад, повалила на траву і видерла корок із пляшечки Дикорослої. Тоді хлюпнула весь вміст в обличчя Таєві.

Закляті трави здійнялися в повітря й осіли на волоссі, плечах і руках мага.

— Що ти… — Тайфун не договорив і чхнув. — Що за…

— Потім подякуєш, — Варта швидко відскочила вбік, щоб не зачепило і її.

Тайфун глибоко вдихнув.

— Падлюки… довкола одні падлюки… — шепнув він, а тоді підстрибнув на ноги і з розгону заїхав кулачищем просто в обличчя Мілена. — Це тобі за Софікоду!

— Таю! — Варта кинулась на нього разом з Адом.

Але маг різко відвернувся від світляка і рвонув уперед, поміж густими кущами, котрі обступали стежку. Його аура погасла, вогонь мітки теж зникав.

— Геть звідси! — гаркнув він. — Хто хоче їхати на колесах, а не пиляти пішки — за мною.

Варта зиркнула на байдужне лице Мілена. Він приклав пальці до чола. З носа цідилися тонкі криваві стьожки. Світляк не висловлював ані найменшого бажання йти з ними і стояв, ніби заціпенілий.

— Сам розбереться. Ну ми ж не в глухих лісах, та і в нього обидві ноги на місці, — кинула Дикоросла і стомлено прихилилася до чаклунки, смикаючи її руку. — Пішли, Варто.

— Ні, — дівчина виборсалася із чіпких обіймів подруги. — Світляче, йди сюди, — наказала різко. — Вже.

Мілен стрепенувся і зиркнув на неї.

— Що тобі треба? — відсторонено спитав він.

— Щоби ти забрався звідси. Ворушися, — Варта клацнула пальцями. — Підеш із нами. І я за тобою прослідкую, аж поки ми не підтвердимо, що Ерран та її охоронці вже вільні. Ясно?

— Я не зобов’язаний… — почав було світляк.

Варта зібрала весь свій спокій в тугий вузол усередині, навмисне взяла цілителя за поранену руку й потягла за собою.

— Мені байдуже, зобов’язаний ти чи ні, — кинула вона. — Але я пам’ятаю тебе, Мілене. Я пам’ятаю, як ти приперся якось під Новий рік на гулянку до нас. Як хотів побитися з Таєм. Провокував усіх і твердив, що тобі нема чого жити, — вона стиснула руку світляка і потягнула його ще швидше. Гілки боляче ляскали по обличчю, по плечах, зачіпали волосся, але Варта відчувала навісну злість і йшла вперед. — Я пам’ятаю, — видихнула вона, — як тебе переламало тоді. Через загибель рідних. І якщо твоїй світлості раптом стрельне в голову підставити нас і покінчити із собою зараз… чи нарватися ще на якусь підозрілу дурницю посеред нічного лісу, то моя справа — не дозволити це тобі. Затямив? Затямив?! — Варта зрозуміла, що сіпнула надто сильно, бо Міленова рука, яка до того висіла безвольно, напружилась, і він висмикнув її.

— Боляче, навіжена! — крикнув світляк. — Боляче, втямила?

— Овва, воно розмовляє! — вклинилась Дикоросла.

— Добре. Значить голова ще варить, — Варта знизала плечима, втішена тим, що побачила нарешті хоч якийсь прояв емоцій від жертви. Бо до того її шпикали застороги: чому він такий байдужий і тихий? Чому мовчить на все і навіть не дає себе зцілити?..

— Тепер сам підеш чи тобі підсрачника треба?

Мілен не відповів, але припустився крізь кущі зі швидкістю, якої дівчина від нього не очікувала. Тайфун і Ад з іншими темними чекали на них біля бусика. На щастя, заспокійливе відьми подіяло, і глава більше не поривався нікого вбивати. Але якщо такий сказ чекав на кожного, хто позначить мітку, то проблем побільшає.

Щойно всі сіли в салон, як Варта схопилася за телефон: тут уже була мережа. Отож, якщо Златан писав їй чи дзвонив…

— І що-що? — Дикоросла покосилась на екран її мобільника теж. — Мама твоя, мабуть, уже не тямиться від хвилювання.

— Я сказала, що йду на концерт із тобою, — відповіла Варта машинально, хоч розуміла: розповісти батькам про свою участь у Грі доведеться. Подумки вона відтягувала цей момент, бо нелегко сказати отак просто: так, почалося криваве змагання століття, і біс його знає, як усе складеться. І хоч батьки знають про її силу в магії, вони все одно хвилюватимуться.

Телефон мовчав. Нових повідомлень і дзвінків не було.

Чаклунка повагалась трохи, але потім влучила момент, коли подруга взялася діймати Мілена, і швидко набрала повідомлення Златанові.

«Ми це зробили. Дякую».

Нехай він і змусив її пропустити збори із суддями вчора, але все ж допоміг.

Варта ще на кілька хвилин бездумно втупилася в екран, очікуючи на відповідь. Проте потім вирішила, що о другій ночі навіть у проклятих чехів, мабуть, заведено спати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Музейні одкровення

— Ви ж не вплуталися в Гру, Аґато Станіславівно, правда ж?

Коли мама називала її людським іменем та ще й таким тоном, Варта відчувала острах і певність, що її вже викрили. Внутрішній голос стискався до маленької намистинки й забував про те, що вона дуже нехороша темна, яка вже давно повнолітня за законами магів і людей.

— Хто це дурниці несе? — спитала Варта зневажливо й зазирнула до кухні, де парував майбутній обід. — Таєва тітка?

— Сто років не бачила вельмишановну Олену! Поза тим, ти три ночі гуляєш десь, — зауважила мама, не відриваючись від розкручування крихітних баночок зі спеціями. — І куди це зник базилік?

— Поняття не маю. І не бачу нічого дивного в літніх гулянках. Що мені — чекати осені, щоби побачитися з друзями?

— А ще ти завжди починаєш агресивно захищатися, коли кажеш неправду… О, знайшовся, паскудо! — мама розсміялась, вихопила з найдальшої полички зелену банку й підкинула її в долоні. — Будь обережна, — кинула вона Варті, блиснувши в її бік стурбованим поглядом. — Гра надто кривава й небезпечна. Хоча я розумію, що молодь прагне долучитися до неї. Особливо враховуючи, як старанно вас із дитинства напаковували інформацією. Ніби це все принесе комусь із тутешніх чародіїв могутність чи вплив у Конгломераті… — мама здмухнула з тонкого аристократичного носа світлі кучері. — Але минулого разу вона принесла нашій сім’ї лише багато болю.

— Це сталося століття тому, — відповіла Варта пошепки, відчуваючи, як на неї насувається материн тиск. — Не тут. Не з нами. Ще б згадала Середньовіччя… Я здатна сама розібратися з тим, що мені робити.

— Безперечно. Якби я намагалася контролювати свою темну донечку, то ризикувала б виростити з неї безвольний фікус, — материн голос знову став безтурботним. — Але повір, Гра не варта жертв. Полювати за химерним бажанням, яке обіцяють переможцеві, у наші дні взагалі смішно. А енергія наприкінці вивільниться так чи інакше. І неодмінно поповнить сили світлих і темних, незалежно від того, за ким буде перемога.

— Та вивільниться, — буркнула Варта. — Але мене більше турбує влада у Конгломераті. Якщо більшість отримають світлі, то нам не буде спокою… Влада світляків не принесе нічого хорошого, — впевнено додала дівчина, сіпаючи медальйон на шиї.

До початку Гри вона не часто замислювалась про можливість такого розвитку подій. Але криваве вбивство Софікоди відкрило їй очі на те, що світляцькі виродки ладні піти навіть на щось таке, що цілковито суперечить їхній показній філософії доброчесності.

— Влада буде змінюватися завжди. Тим більше зараз не Середньовіччя ж — сама казала, — скептично відповіла мама. — Навіть якщо вони й переможуть, то не винищать нас під корінь. Інші конгломерати цього не дозволять. Максимум — це певні обмеження… Минула Гра завершилась нічиєю, і всіх це влаштовувало. Я певна, судді зацікавлені в тому, щоб так було й тепер. Толерантність нині в моді.

Варта не стрималась і застогнала:

— Ма-ам, не існує жодної толерантності. Тільки видимість, яку створюють тоді, коли це зручно. І взагалі: мені потрібна моя магія! А не всякі світляцькі обмеження на неї! А ті судді взагалі дивні.

— Вони знають, що роблять, — відповіла мама безтурботно, посипаючи суп спеціями. — А в тебе молода кров, от і пульсує. Втім, тому тільки така кров і живить мітки, бо в ній іще повно магії. А якби ти одружилася з тим гарненьким алхіміком, з яким ви гуляли на третьому курсі, то, може, вже й не турбувалася б через усе це. Як ось я.

Варта знітилася, проте вирішила не продовжувати тему. Їй не хотілося говорити ні про невдалі стосунки, ні про материну слабкість. Батьки колись були сильними чародіями, як і всі Тарновецькі — якщо вірити розповідям польських родичів. Але їхня сила дуже виснажилась, як стається з усіма після народження дітей. Тому правлінці з конгломератів майже ніколи не заводили сімей, щоб міцно тримати енергію у власних руках, а не передавати її наступному поколінню.

От тільки діти Тарновецьких, які випили їхню магію, зникли теж.

Варті ніколи не розповідали, що саме сталося, проте вона знала: до того, як почалося її життя в цьому домі, тут були інші діти. І їх більше нема. Тому вона намагалася терпляче ставитися до надмірної опіки батьків, нагадуючи собі, що такі великі втрати завжди залишають слід.

Сама вона не могла згадати, як потрапила сюди. Іноді їй ввижалися спогади зі справжнього дому. Спогади спліталися в клубок кольорів і звуків, з котрих вона вирізняла темно-зелені штори і візерунчастий паркет. Хвилі мережив. Дзвінкий звук роялю. Різьблені високі келихи… Втім, можливо, то був просто сон, який наполегливо повторювався. Мама й тато не знали нічого про справжніх Вартиних батьків. Та й удочерили її в ранньому дитинстві, тому, власне, у неї ще не мало залишитися багато чітких спогадів… А сни чи марення, де незнайомі голоси називали її на ім’я чи твердили, що тут їй не місце, — що ж, то цілком могли бути наслідки внутрішніх гризот чи самонавіювання.

— Ну, і коли ти приведеш його на вечерю? — безтурботний материн голос вирвав із роздумів.

— Кого? — спантеличено спитала Варта.

— Того, задля кого ти одягала вишневу сукенку. І він ще привіз тебе посеред ночі на шикарній автівці.

— Мамо, годі, — відкарбувала дівчина. — Це було суцільне непорозуміння. Не хочу навіть згадувати.

Мама зиркнула на неї з грайливою підозрою:

— Сподіваюся, це «непорозуміння» не світле? Бо ти правила знаєш.

— Годі.

— Ми з татом, звичайно, будемо тебе підтримувати в будь-якому разі, але що скажуть твої любі польські тітки на весіллі? Та вони проклянуть вас обох до третього коліна!

— Я б не кликала польських тіток на весілля, навіть якби одружувалася з найкрутішим темним у місті.

Варта погано пригадувала їх, але й ці спогади були суцільно негативними. Старі, як світ, «цьотки», які жили десь у Кракові й іноді приїздили на свята; під час кожного свого візиту ні на мить не переставали критикувати Варту, її батьків, її українську родину, їхній святковий стіл, шумне місто, довгу дорогу. Здавалося, що навіть сонце чимось їм завинило, бо світило то надто яскраво, то надто слабко.

— То мені вже можна йти? Я на роботу запізнюся… Урочисто обіцяю не ризикувати і не зустрічатися зі світлими! — Варта швидко вийшла в коридор і зачинила за собою двері. Униз від будинку збігали круті сходи, повз кілька квіткових клумб. Вони виходили до старовинних кованих ворітець, зарослих зеленню.

Златан, його кучерява величність, стояв по той бік воріт і усміхався. Варта попросила вищі сили, щоб вони затримали її матір далеко від вікна.

* * *

— Тарновецька, ти тут що робиш? — голос Пані Цербер повнився нудьгою. — Ти тут працюєш, так? Так. А що таке робота? Це коли ти, Тарновецька, приходиш вчасно і працюєш. А ти що від мене хочеш?

— Відгул, — видихнула дівчина, озвучуючи своє прохання вдруге.

У неї свербіли руки простягнути невидиму павутинку до вічно злої керівнички і випити її енергію. Та тільки тоді відгул навряд чи їй світитиме, бо злість менеджерки лише зросте. Тому Варта стрималась.

— І перевести тебе на ранкову зміну, — кинула Церберова, згадуючи попереднє прохання дівчини.

— Так… Будь ласка.

Здається, ці слова, попри їхню нейтральність, стали останньою краплею, бо Пані Цербер тут же люто блиснула очима і протягла:

— Ох, як же ти мені в печінках сидиш, Тарновецька-а-а… Йшла би на якусь нормальну роботу, як така мудра! Усі приходять з дипломами, з відзнаками! Англійською говорять, в комп’ютерах сидять… А як до роботи — все їм не підходить! — вона вичерпала свій запас обурення, глибоко вдихнула й остиглим голосом відповіла: — Та йди, чого стоїш. Але ще один такий відгул — і аста ла віста, бейбі. І диплом твій тобі не поможе.

— Дякую, до побачення, — Варта зціпила зуби і стрілою вилетіла з підсобки.

— Що, святкувати їдеш? — Орест-еверест звів брови, коли дівчина прошмигнула повз нього. — Чув, ваші вчора проявили вершинну швидкість у пошуку мітки.

— І що?

— Підозріло, от що.

— Твоєї думки спитати забули.

— Та я що, я ж не кажу, що ви порушники. Може, привітати хочу, — хлопець знічено почухав носа, і до нього прилипла кокосова стружка.

— Не хочеш, — хмикнула Варта. — Я поспішаю.

Їй хотілося швидше піти, поки менеджерка, бува, не передумала. І поки хтось не побачив Златана в кав’ярні.

— Я хочу тобі подякувати, — Еверест закотив очі. — Міл казав, що ти врятувала його.

— Хто-о?

— Мілен. Жертва наша. Він розповів, що ваш отой, буйний особливо, трохи ошизів… і ти його присадила.

— Я просто не хотіла проблем для наших. Усе, па, я поспішаю, — дівчина оминула Ореста та якомога обачніше доторкнулась до нього павутиною, щоби здмухнути кокосову стружку з носа.

— Ти працюєш зі світлим? — з іронією спитав Златан, який встиг прихопити два еспресо з собою і чекав біля столиків надворі, роздивляючись будівлю навпроти, ніби вишукував у вікнах прихованих снайперів.

— І ще з десятком простих людей, так, — огризнулася Варта. — А ти вже встиг відслідкувати аури всіх у радіусі кілометра?

— Так, мені ж треба було дізнатися, чи ніхто не сидить на хвості, — проклятий чех кивнув і простягнув барвисте паперове горнятко дівчині. — Тобі взяв. Не виспалася ж. Пішли.

— Якби ти завів гарну звичку повідомляти про свої плани, я би мала менше проблем на роботі. І, можливо, навіть шанс виспатися, — дівчина сьорбнула кави й обпекла губи.

— Це несерйозна робота, і ти тут ненадовго, — заявив чех так безапеляційно, наче бачив майбутнє.

— Байдуже! Робота є роботою. Будь-яка. Якщо ти за неї берешся, то вже будь добрий виконувати, — заперечила Варта, поспішаючи за магом.

Златан рухався швидкими й поривистими кроками.

— Ми знов у твій готель? — запитала дівчина, коли вони пробігли повз кілька кав’ярень у напрямку площі Ринок.

— Ні, мій сусід спить. Ми підемо туди, де зараз мало людей і тихо. І можна не боятися розплавитись від спеки.

— Та ти знущаєшся, — видихнула Варта, коли за дві хвилини вже дивилася на золотий вінок «статуї Свободи» на будівлі музею.

Насправді статуя символізувала ощадливість, а ошатна кам’яниця була свого часу Галицькою ощадною касою. Але минуле кануло в Лету разом із епохою, і тепер за кованими дверима ховався Етнографічний музей.

— Тільки не кажи, що так часто тут буваєш, що тебе вже нудить від експозиції старовинних годинників, — брови чеха сіпнулися.

— Ні.

— Тоді ходу. Усередині точно прохолодніше, ніж у цьому пеклі. І я хочу побачити виставку.

* * *

— Сподіваюся, тепер ти розкриєш мені причину, через яку я взяла відгул? — Варта сторожко дивилась на чеха, який захоплено розглядав вітрину з емальованим посудом минулих століть.

Дівчина таємно сподівалася, що Златан укаже їй місцезнаходження третьої точки. Або ж особу наступної жертви. Адже будь-що інше можна було спокійно повідомити телефоном. Але новий знайомий лише повільно ходив уздовж скляних вітрин.

Він мав рацію: тут не було жодної душі. Тиша й прохолода. Високі вікна, крізь які прорізалося сонце. Помпезні сходи й темно-зелені стіни, від яких віяло холодом. І музейні тітоньки, які бовваніли в кожному залі, ніби тіні минулого. Вони вмикали світло і пильнували, щоб туристи не виявляли до експонатів надмірного інтересу.

— Тобі ніколи не хотілося жити в іншому часі? — темні очі ковзнули по обличчю Варти лише на мить і знову повернулися до супниць, виделок і ложечок, тарілок, таць і високих різьблених келихів.

— Щоб ходити в корсеті й не мати ніяких прав? Ні, дякую, — Варта розсміялась, і звук лунко розбігся залою.

— Як не подобаються корсети, то можеш обрати Середньовіччя і зголювати брови. Ти наче не вельми руда, у відьомстві не звинуватять.

— Ні, краще початок ХХ століття… Тоді Львів ще був красивим, — зненацька зізналася Варта. — Більш справжнім, чи що. Усі ці помпезні будинки належать до часу, який пішов. Тому зараз вони ніби відголоски минулого.

— Нічого собі завернула! Ти була в Празі? — спитав маг.

— Ні.

— Поїдь.

— Думаю, коли закінчиться ця Гра, я таки звільнюся і махну кудись у відпустку.

— Так. Коли Гра закінчиться… — Златан усміхнувся. — До речі, я поняття не маю, де третя точка. Але вночі підемо шукати. Ми вдвох.

— Продуктивніше буде взяти когось ще. Наприклад, Дикорослу. Вона ніколи не видасть тебе, якщо пояснити ситуацію, — запропонувала дівчина.

Златан спохмурнів:

— Ти погано знаєш фразу, що таємниця, відома трьом, відома всім?

— Як же ти плануєш долучитися до Гри, якщо будеш уникати інших? А позначити мітку? — зауважила Варта.

— У мене є ти, — маг повернувся до неї і перестав усміхатися. — Гарантована жертва, яку я нікому не віддам.

Чаклунка зміряла хлопця похмурим поглядом.

Ну, так. Могла б і сама здогадатися… Щоб отримати бажання наприкінці, потрібно позначити бодай одну мітку — так твердили старі записи про Ігри. Хоча вони не вказували, як саме обирають одного з дванадцяти переможців. Ані того, хто ж виконуватиме бажання. Так чи інак, а чех не дасть їй спуску…

— Ти не світлий. Сам казав, — пригадала дівчина. — На додачу, з чого ти вирішив, що я дозволю проливати мою кров і додавати очко світлякам?

— Я можу змінювати свою ауру і видавати себе за кого завгодно. Або взагалі «зникати» з магічного поля зору, як під час нашої першої зустрічі, — Златан клацнув пальцями. — І не забувай про нашу домовленість: я зроблю так, щоб темні перемогли. Тому одне очко світлякам нічого не змінить.

Внутрішній голос казав Варті: стережися. Маг, який вміє і знає забагато, прямо каже, що має свій інтерес у Грі, і відкривається одній лиш їй — ніщо із цього не звучало гарно. Але поки що він не підводив її. І бажав темним перемоги.

Мурашки сипонули по спині. Варта вирішила віджартуватися.

— Клас. Я прогулюю роботу зі своїм потенційним убивцею і вислуховую його самовпевнені промови…

Златан вибачливо усміхнувся.

— Красива штукенція, — він кивнув на Вартин медальйон, який вислизнув із вирізу майки, коли вона нахилилась до вітрини із прикрасами. — Нагадує щось старовинне.

— Ага. Це мої далекі предки, — дівчина зняла ланцюжок із шиї і підчепила нігтем крихітну кришечку. — Дивись. Батьки казали, що це залишилося від моєї справжньої родини. Тому можу активно фантазувати про аристократичне походження.

— Покажи-но, — маг вимогливо простягнув руку.

Варта опустила медальйон у долоню Златана. Він здригнувся, ніби його обпекло. Тоді схилився, щоб роздивитися вицвіле чорно-біле фото всередині.

— Думаю, це одна сім’я, — чаклунка теж схилилася над медальйоном. Звідти на неї дивився гордий чоловік у темному костюмі й з ціпком. Поруч нього стояла жінка в ошатному капелюшку і з пишною зачіскою. Вона тримала на руках дитину, закутану в мереживну одежину. На крихітному фото було важко роздивитися деталі, але Варті подобалось фантазувати, ніби між нею і людьми з минулого є зв’язок. Іноді вона вирішувала, що в них із жінкою в капелюшку схожі брови.

— Думаю, вони були доволі багатими. Жили в якомусь красивому особняку. Може, біля Стрийського парку… Ти вже був там?

— Ні, — Златан швидко повернув їй прикрасу і потер руку об тканину футболки.

Варта помітила, що хлопець різко розчервонівся. Очі загорілися, мовби від гарячки.

— Що з тобою? — здивувалася дівчина, защіпаючи ланцюжок на шиї.

— Нічого. Пішли нагору. Чув, у вас тут є Альфонс Муха, — Златан рвонув по сходах із такою швидкістю, що чаклунці здалося, ніби він тікає від неї.

* * *

— Ти здуріла, Варто?

— І тобі доброго дня, Молю.

Дівчина намагалася зберігати спокій, хоча подумки злилась на чеха.

Адже все це сталося тому, що проклятий знайомець після музею вирішив, що їм необхідно погуляти, бо він має перевірити «стратегічні точки». А Варта, як цілковито й безповоротно місцева, повинна показати йому їх. У процесі пошуку було знищено чотири морозива, два коктейлі та придбано магнітик із трамваєм. І все було б добре, якби на площі, де нещодавно знесли пам’ятник, їх не перестрів Молібден.

— Що ти робиш тут із цим… цим світлим? — він відвів її вбік, туди, де раніше стояв постамент, і вчепився в передпліччя.

Варта відзначила, що в Моля під очима такі синці, ніби він не спав від ночі дуелі.

— А я маю перед тобою звітувати, що роблю? — дівчина різко вивільнила павутину, яка нашпичилась від спалаху злості, і відштовхнула алхіміка.

Темрява хвилювалася.

— Нагадати, що він бився на дуелі проти тебе? Проти моєї сестри? — визвірився Моль, киваючи у Златанів бік.

— Це моя справа. А ти виглядаєш паскудно. Зайди до Дік, вона приготує тобі заспокійливого, — відповіла Варта.

Вона не вперше помічала, що Молібден надто сильно спалахує навіть за мірками темних і постійно накручує себе. Але це роздражнювало щось у ній самій, наче алхімікове роздратування було заразним. І ще й Златан тут — спробуй тепер тримати в таємниці їхні справи!

— До біса твоїх відьом та їхні трави! — гаркнув Моль. — Чого ти зі світляцьким відріддям?

Варта мить подумала над тим, що краще сказати, але темрява взяла гору, і вона видавила:

— Слухай, Молю, по-перше, ще раз крикнеш на мене — я тобі язика вирву. Тут же. По-друге, цей паршивець не тутешній, і йому плювати на ситуацію в місті й на все взагалі. По-третє, якщо маєш що сказати серйозно, а не істерити, як вовкулака під час першого перетворення, то я тебе вислухаю. А ні, то котися звідси.

— Він бився проти тебе, — отупіло повторив Молібден.

— І що? І тепер він не має права спитати, як звідси вибратися в триклятий аеропорт? — збрехала дівчина, уже ошпарена власним гнівним випадом.

— Учора ви пішли на згоду зі світляками. Потім ти не дала Таєві помститися за Софі. Він би просто налякав Мілена трохи…

— Ти не був там! — огризнулась дівчина. — Ти не бачив цього. Тайфун його б убив на місці! Та йому зовсім дах зірвало після того, як він позначив мітку!

Молібден примружив світлі очі.

— Що ти мутиш, магічко? Я, може, і програв на дуелі власної сестри, але мізки в мене ще варять. І вони підказують, що Варта Тарновецька бавиться в щось заплутане…

— Закінчив? — похмурий голос Златана пролунав за спиною, і дівчина інстинктивно сахнулася вбік. — Годі вже. І без того через спеку вбивати хочеться.

Чех клацнув пальцями.

Алхімік якусь мить оторопіло дивився просто на нього, а тоді впав на землю.

— Що ти зробив із ним? — Варта спантеличено присіла біля друга. Вона не помітила проблиску магії, але те, що вчинив чужинець, — без сумніву магія. Невідома. Сильна.

— Він спить, — Златан стріпнув руками. — Коли прокинеться, пригадуватиме нашу зустріч надто туманно. Пропоную залишити його тут. Неадекват який…

— Моль насправді крутий, — Варта подивилася на виснажене обличчя друга. — Але занадто переймається тим, що програв на дуелі. Ще й так безславно.

— Знайшов чим перейматися. Він програв, бо я дав світлячці захист, аби задобрити її страшного брата Люцика, — маг хмикнув зневажливо й насилу відтягнув Варту від Молібдена. — Пішли. Наукою доведено, що ще жоден алхімік від сну на свіжому повітрі в таку спеку не постраждав. Максимум — поліція його помітить і вирішить, що то безхатченко. Але закладаюся, його розворушать перехожі за хвилин п’ять.

— Тоді, коли ми вперше зустрілися, по тебе прийшов старший чаклун і віддухопелив по-чорному, а потім я заснула на кілька годин. Це ж була та сама магія, так? — спитала дівчина.

— Середньостатистичні маги не пригадали б цього. Ти сильна, — схвально кивнув Златан.

— А хто це був тоді? — Варті неодмінно кортіло дізнатися, кому вдалося так, граючись, присадити самовпевненого чеського чародія. Хто ще частина цього рівняння і від кого Златан, як вона повважала, прагнув приховати їхню зустріч.

— Це неважливо.

— І все ж?

— Це єдиний мій родич, і я завдячую йому життям, — голос мага став сухим. Він подивився на Варту з неочікувано палючою злістю. — Бо мої батьки померли, Аґато. І батьки моїх батьків. І їхні батьки теж. Їх підло, жорстоко, підступно зрадили. Тому ліпше тобі цього не зачіпати. Я теж не ладнаю зі своєю темрявою, якщо копнути глибше.

* * *

— Алхіміки сказали, що їм до одного місця, про що ми там домовлялися зі світлячими, — повідомила Дикоросла настільки безтурботно, наче йшлося про підліткові сутички, а не про криваву Гру.

— І що тепер? — Варта залпом випила всю чашку м’ятного чаю, яким пригостила подруга, і зиркнула в бік балкону. Златан сказав, що має забігти до готелю і сам знайде її, щоб вирушити на пошуки мітки.

— Тепер треба сподіватися, що в нас не буде жертв із алхіміків. Бо ті паскуди на поступки не підуть, — Дикоросла потягнулася й позіхнула. — Але ж дивина яка!.. Я була певна, що хоч Моль має трохи клепки в голові.

Варта пригадала денну зустріч із Молібденом.

— Не певна я щодо його клепки, — видала вона й подивилась на мапу, залиту чаєм. Дві червоні краплі на ній ніяк не підказували, де мала б бути третя.

— Тайфун сьогодні йде до алхіміків, — кинула Дикоросла. — Може, їм з Максом вийде втовкмачити в ті дурні крейдяні довбешки, що ми вчора перемогли. А яким шляхом — це вже інше питання. Неф обіцяв зібрати пошукову групу, а мене присадили, бачте, на телефон випитувати, в кого мітка проявилася.

Дикоросла знову позіхнула.

— Я теж шукатиму мітку, — кинула Варта.

— Не нарвися на когось зі світляків, — відьма потягнулася до полички із зіллями, розлитими у крихітні баночки. — Вони після вчорашнього, мабуть, не дуже задоволені. І ось тобі, — вона поставила на стіл баночку з червонуватою сумішшю, — це для підсилення. Випий усю й одразу. Смакує, як блювотина, але ефект того вартий. Далі оця зелена мамалига — це труйка. Якщо треба, аби хтось не ворушився занадто, але при цьому вижив.

— Дякую, — Варта сховала обидві пляшечки до сумки.

— А давай я тобі ще поворожу! — Дикоросла, підхоплена власною ідеєю, сіла на диван і схопила подругу за руку. — Однаково поки що нічим зайнятися. А так хоча б дізнаємося, з ким ти одружишся!

Дівчина закотила очі:

— Краще б ти мені наворожила наступну мітку.

— Ну вибачайте, але це не до мене, — Дикоросла стиснула долоню Варти і проколола її до крові шпилькою, яку висмикнула з волосся. — О, та-ак, течи-течи… — прошепотіла відьма, коли кров розбіглася по долоні, заповнюючи складки та лінії, насичуючи їх змістом, видимим лише їй.

Дикоросла заплющила очі й почала наспівувати щось нерозбірливе, розхитуючись по колу.

Варті здалося, що в кімнаті потемніло. Що дух трав, який тут завжди висів, тепер сплівся в одну сітку з павутини й обхопив її, відьму, подушки і диван, мапу, стіл, банки із зіллями.

Темні штори затріпотіли. Наспів подруги став хрипом.

Кров почала висихати.

— Дивись, дивись, — нестямно пролепетала Дикоросла, погладжуючи долоню подруги тремтячими, шорсткими, порізаними пальцями. — Дивись, скілько-то їх є! Моя бабка мені би пальці повтинала, коби знала, що я тобі відкриваю. Але я тобі відкрию, не турбуйси, я нич від тебе не втаю. Бо твея кров до мні говоре. А те, же кров повідала, то завши правдиве є. Диви си! — вона шарпнула Варту до себе й зашепотіла швидко-швидко, мов навіжена. — Побіля тебе трійко є. Єдин світлий, але світло його туманне, мовби то тінь лишень. Але не буває так, же тінь без власника. Того бережи си. Другий! Отсей темний. Чорна душа його і помисли чорніші. Руки в крові його. І страхом повен. Третій — такого я ше не бачила, скільки не жию. Не світлий і не пітьмавий. Тіні не має. Зате має тінь велику на душі. Вогень, що палить його й тебе… ой, лишенько! — Дикоросла зойкнула. — Тебе спалить.

— Котрий? — видихнула Варта.

— Третій. І… постій… І другий теж! — відьмині повіки сіпнулися, а тоді вона зареготала, гортанно й страшно. — І першиий! Три смерті на тебе ждуть! Три смерті!.. Аха-ха! Трійко смертей. І ще єдна любов. Єдна, страшна любов. Але тилько… непевна вона ще.

Вона пробурмотіла щось наостанок і затихла.

Варта висмикнула руку з долонь подруги і швидко витерла кров. Ворожіння їй не сподобалось. Але вона часом розважалася так з Дикорослою, бо її передбачення, страшні чи хороші, нечасто збувалися, а відьма одразу забувала про сказане.

— То що я там вигадала цього разу? — подруга стрепенулась від шалу, який напав на неї перед тим, і підвела на Варту вже цілком свідомий погляд. — Тільки не кажи, що Люцема!

— Ні, спасибі! Ти сказала, що біля мене троє. І всі мене вб’ють, — повідомила Варта з натягнутою посмішкою. — Звучить так собі. Але тричі не вмирати. А ще там була страшна любов.

— М-дя… — Дикоросла закусила великий палець і клацнула зубами по нігтю. — Не бути мені ворожкою, хоч як бабка Рутмера билася над тим…

— Не переймайся. Я вирішила, що після Гри візьму відпустку і поїду до Праги. Знайду собі там якогось чеха, і буде мені страшна любов.

— Ніяких чехів! — запротестувала відьма і раптом стихла, ніби прислухалась до чогось, а тоді повернулась до Варти з непідробним збентеженням на обличчі. — Чех тебе уб’є.

— Після тих трьох? — хмикнула дівчина, проганяючи хвилювання.

Проте відьма похитала головою:

— Оце ж дурне в голову лізе! Не зважай. Ліпше якось попросимо Велессу тобі наворожити чого. У неї з любасами краще справи йдуть…

Дикоросла силкувалася усміхатися, але стурбованість усе ще пробігала її обличчям, ніби хмари травневим небом.

* * *

Після туманного, але вельми неприємного ворожіння Дикорослої у Варти цілковито зникло бажання довше чекати на Златана. Вона рішуче обійшла площу Ринок, перебігла книжкові розкладки біля Федорова і відчула себе спокійно, тільки коли опинилася в сквері біля Порохової вежі.

Сонце сідало, промальовуючи в повітрі золоті смуги, які так нагадували павутину енергії.

Чаклунка сіла на лавку спиною до сонця і примружила очі, вишукуючи. Вона знала: щойно торкнеться жертви — її затопить сила і спокій.

Певність.

І темрява.

Тільки б знайти жертву…

Зазвичай вона так часто не поповнювала свої сили, але біганина під час Гри виснажувала, магія висотувалася і чорна діра всередині вимагала наповнити її.

Та щойно чаклунка вловила хвилі чужої печалі, котрі могли поповнити її магію, як на зло, завібрував телефон.

— Шановний, ви відриваєте мене від вечірнього меню, — прошипіла Варта у слухавку, сподіваючись, що проклятий чех зрозуміє.

— Ти де? — прошипів він у відповідь. — Я тобі наче казав чекати на мене!

— Я зараз зайнята. Потім подзвоню. Сонце однаково ще не сіло, — Варта поклала слухавку і вимкнула навіть вібрацію.

Зосередитись на жертві. Зосередитись на жертві…

За кілька хвилин дівчина знову вловила те, чого прагнула, — тонкий відзвук злості дзвенів так прекрасно! Жертва… Варта вся витягнулася, спостерігаючи.

Носійка злості не звернула вниз, до людної Підвальної. Добре.

Вона обігнула Порохову вежу, перебігла дорогу між двома туристичними автобусами й пішла крутою вулицею вгору. Чаклунка метнулася за нею.

Емоції захльоскували. Ніби за спиною жертви тягнулися жорсткі холодні батоги.

Варта випустила павутину й дозволила раптовому спалахові затопити її. Ця людина виявилась настільки насиченою, глибокою і повною вогню, що енергії враз стало надто. Довелося спинитися, щоб перевести подих.

Чаклунка зробила два глибокі вдихи, тоді знову наздогнала дівчину й запустила павутину в її бік.

Ох-х… Яким блаженством було почувати цю силу!

Жертва звернула в під’їзд і ляснула дверима з усією злістю, котра тепер ще гарячіше розгорілася. Але Варті було байдуже. Вона притулилась до стіни й заплющила очі від задоволення. Відчуття холодного каменю і пульсації всередині контрастували, але і це їй подобалось.

І тут…

Удар по голові був таким сильним, що з очей посипались іскри. Варта заточилась. Вона хотіла знайти опору, але запаморочення перемогло.

Другий удар звалив її на асфальт.

Мідні кола перед очима. Залізний присмак у роті. Сила, яка не слухає.

— Швидко ж ти бігла. Ледь не загубив, — пробурмотів знайомий голос. — Але тепер уже все…

Варта силкувалась повернути голову. Третій удар погасив в ній це бажання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Анемічна панна на цвинтарі

Тіні танцювали перед очима, затуманюючи зір. Варта зрозуміла, що опритомніла, бо біль різав по живому. Куди й зникла вся сила від трапези! Дівчина замружилась і спробувала піднятися на ліктях.

— Я б не радив, — глухо сказав знайомий голос. — Лежи.

Чаклунка розплющила очі зі здивуванням. Сутінки не обдурили її: світляк сидів поруч. Біляве волосся налипло на його чоло. Роздерта до крові щока дисонувала із завжди охайним образом співробітника.

— Що ти твориш? — прошепотіла дівчина і закашлялась. У роті досі стояв смак заліза. А ще піску.

Варта спробувала стріпнути із себе слабкість. Проте їй не вдавалося.

— Не ворушися, сказав же, — Еверест скосив погляд блакитних очей в її бік. — Твоїй голові добряче дісталося.

— Що я тобі зробила? — виплюнула із себе чаклунка. Вона сторожко роззирнулась і зрозуміла, що це всього лиш сквер над облрадою. Добре. Її нікуди не затягли, не зв’язали, і телефон досі в кишені шортів. Якби маякнути Тайфунові…

— Тобто — що зробила? Я тобі життя врятував, не побоюся цієї фрази, — видав Еверест спокійнісінько. — Якби ти мені щось зробила, може б, і не врятував.

Дівчина пирхнула. На мить світляк нагадав їй одного нового знайомого.

— Тоді що ти тут робиш? Якесь одоробло хотіло мене вирубити… — дівчина пригадувала момент нападу туманно, й ауру нападника вловити чи впізнати не встигла.

— І йому це вдалося, — додав Еверест. — А я це вчасно помітив.

Варта відчула, що запаморочення покидає її, тому спробувала сісти знову. Цього разу тіло послухалось.

— Ти шпигував за мною? — спитала вона.

— Те-е-емні… — Еверест знову скосив погляд в її бік. — Як не вбивав, так шпигував… Та живу я тут! Поруч. Додому йшов з роботи, яку ти прогулюєш. Загалом, приходь до тями, а мені час.

— Стоп! — Варта схопила світляка за рукав сорочки, бо він уже намірявся підвестися з лавки. — Хто на мене напав? Чому?

— Звідки я маю знати? Якийсь темний.

— Темні не нападають на темних… зазвичай.

— Я не знаю його, — здавалося, що Еверест хоче якомога швидше втекти. Тому Варта вирішила, що йому відомо ще щось. Щось важливе. Та і скільки шансів, що він справді не знав нападника? Не так і багато.

— Ти не залишиш тут поранену, виснажену дівчину! — видала вона і з силою смикнула худорлявого світляка до себе. Він піддався і ледь не звалив її спиною на лавку.

Проте тут Еверест зашипів і рвучко сіпнувся назад, обтріпуючи руку. На його руці не було нічого — Варта примітила це. Ні рани, ні подряпини, ні синця навіть. Очі світляка загорілися, і він опустив погляд на медальйон на шиї дівчини.

Вона на мить подумала, що Евереста більше зацікавили її груди. Проте навряд чи хлопець, якому більше 15-ти — хай навіть і святенник світлий, — буде так панічно сіпатися від дотику до грудей. Отож, щось інше його відштовхнуло. Але що могло викликати таку бурхливу реакцію?

— Думай, що робиш, — кинув алхімік і, скориставшись розгубленістю Варти, зірвався з лавки мов ошпарений.

За кілька секунд він перетнув сквер, майстерно уникнув зіткнення з випадковими перехожими і вже перебігав дорогу. У місці, що якнайкраще підходило для самогубства під колесами. Проте Еверест тінню шмигнув на інший бік і розтанув за поворотом. Сказати, що поведінка раптового рятівника дивна, — нічого не сказати. Але сил здоганяти його не було.

Дівчина глибоко вдихнула, вперлася обома руками в лавку і просиділа так хвилину чи дві, очікуючи, щоби дзвін у голові зник остаточно. Тоді сягнула рукою до сумки — там лежала баночка із зіллям підсилення від Дикорослої, і воно могло зараз значно покращити її стан.

— Трясця! — Варта вколола палець уламком скла. — Не могла вона в пластикову пляшку налити!

Обидві баночки розбилися, вочевидь, під час її безславного падіння. Зілля залило сумку, де, на щастя, лежали лише кілька таблеток знеболювального, сережки і трамвайні квитки. Вроджена любов до архаїзмів, яка супроводжувала життя відьом, диктувала їм багато правил. Одне з них: хороше вариво тримати треба в склі. Варта сподівалась якось умовити Дикорослу наливати їхнє зілля у термочашку, але наразі із цієї ідеї нічого не вийшло. При цьому відьма так і не пояснила, чи то скляних баночок вимагали рецепти, бо ті дійсно мали якийсь вплив на роботу зілля, чи то просто настанови баби Рутмери так глибоко в’їлися в ритуали молодшого шабашу, що ніхто не смів їх порушити на догоду прогресові чи зручності.

Дівчина тупилася собі під ноги і розуміла, що шукати мітку сьогодні не піде. Вона спочатку хотіла подзвонити Тайфунові й повідомити, що на неї напав невідомий темний. Проте здоровий глузд підказав утриматися від цієї новини. Поки алхіміки зі своїми вибриками не вгамуються, не варто додавати олії у вогонь і стверджувати, що темний пішов на темного. Тим більше вона не знає, хто. І почула це від світляка. А світляк цілком може покривати когось із їхніх. Але ж він попередив її, що Люцем точить ікла. Або ж…

Від напливу теорій і думок щодо того, хто й для чого це влаштував, Вартина голова заболіла ще сильніше. Проте тут її неспокій порушила поява чеха, котрий із грізним виразом обличчя крокував через сквер. Рішучість його кроків підтверджувала, що маг добре знав, куди йти.

Він наблизився, окинув Варту прискіпливим поглядом зверху вниз, а тоді впав на лавку поруч неї.

— Я кому казав чекати на мене? — голос Златана різонув, як гостре лезо. — Ану, розказуй, у що ти вже встигла влізти!

— А от і містер пунктуальність, — скривилася дівчина. — Я на тебе чекала в Дикорослої.

— Я мав справи. А ти мала маячок на сумці. Я ще в музеї причепив.

— Падлюка… — Варту укололо те, що сама вона маячка не помітила, а чех вирішив про це не розповідати. Їй що далі, то менше подобалися всі ці недомовки. Але зараз не вистачало сил сперечатися чи встановлювати якісь правила гри для них двох.

Златан аж барабанив пальцями по коліну від нетерпіння.

— Кажи давай. Чого не дочекалася?

— Я пішла поживитися. Сам казав — сили потрібні. А далі хтось вирішив мене вирубити. Еверест урятував… той світляк з роботи. Ти його бачив.

— Ну звичайно ж… — хмикнув Златан задоволено, ніби і це — його план. — І що сказав?

— Що напав темний. Незнайомий. Але це якась ахінея! У місті майже всі всіх знають…

— Не зважай, я розберуся.

— Не говори як мафіозі з фільмів, — Варта зітхнула втомлено. — І викличи мені таксі.

— Навіть не думай, — заперечив Златан. — Біс його знає, чи нема хвоста. Хай краще Мірек відвезе. Якщо тебе за всі ці відгули виженуть з роботи, то хоча б на таксі заощадиш.

* * *

Уранці Златан написав і повідомив, що третю точку знайшли світлі.

Варта процідила кілька нехороших слів і пішла на роботу в препаскудному настрої. Ще більше роздратувала наявність там Евереста. Адже вчора ось цей світляк урятував її від серйозних проблем. Поводився він стримано — не тікав більше й не сахався від неї, навіть не іронізував і не прискіпувався щодо темності темних. Проте чаклунка розуміла, що заборгувала йому за вчора й це може ще вилізти боком. Особливо у часі Гри.

Подумки вона собі нагадувала: світлі такі ж різні, як і темні. Є Люцем, пафосна скотина, але є Мельхіор — булочка з корицею. Але тоді згадувала й оцінюючий, осудливий погляд, який стільки разів ловила з боку світлих, і їхнє «пф, це ж темна» у миті, коли їй було важко поладити зі своєю силою, коли вона смикала і невчасно провокувала на гострі слова чи різкі випади. Гра нагострювала їх одне проти одного ще більше, ніж раніше, бо тепер і ставки повищали. Залишалося сподіватися: Еверест не розповідає своїм друзям, як вчора на Варту Тарновецьку напав інший темний. Але якби розповідав, то мусів би зізнатися, що допоміг їй. А навряд чи він цим хизуватиметься.

Коли чех з’явився біля кав’ярні наприкінці зміни, дівчина навіть не здивувалася.

— Тільки не кажи, що плануєш ходити за мною хвостом до закінчення Гри, — закотила вона очі.

— Поки тобі намагаються розбити голову твої ж темнокровні — буду, — безапеляційно заявив чаклун. — Тим більше в мене вже є певні ідеї щодо того, де шукати четверту мітку.

— Я передам твої ідеї Тайфунові, і він організує пошукову групу.

— Ні. Поки ми не знаємо, хто напав на тебе…

— Це не стосується Гри. Це справа Люцема. Він же на мене обізлився, бо вирвала його перемогу на дуелі.

— Але ж Еверест казав, що це справа рук темного, так?

— Відколи ти віриш світляку? — здивувалась дівчина.

— Я бачу його наскрізь.

Варта хмикнула. Слова Златана видалися їй поганим аргументом. Втім, про Люцемову злість її теж попередив Еверест. Але й без його попередження Варта знала: очільник світлих, хоч сильний у магії й інтелігентний зовні, довго чаїв образи і не гребував мститися чужими руками. Чаклунку досі дивувало, як Люцемові вдалося колись згуртувати навколо себе світляків і домогтися, аби його обрали новим главою — після того, як попередня очільниця світлих міста Львова зійшла з цієї негласної «посади», бо народила двійню та попрощалася майже з усіма силами.

— Як тобі польський суддя? — спитав чех тим часом. — Чув, саме він був спостерігачем на другій мітці.

— Дивний дядько. Наче весь такий доброзичливий, а від нього так і віє небезпекою, — пригадала дівчина. — І ще той Емануель дуже швидко пішов геть, коли ми позначили мітку. А після того на Тайфуна накинулась темрява, і він ледь не прибив світляка. Я читала, що той, хто проливає кров над міткою, приймає трохи побічних ефектів. Але ти б бачив Тая тоді! Він і так не визначається стриманістю, а тієї ночі взагалі злетів із котушок…

— Та просто пшек за світлих, — видавив із себе Златан. — Він мав залишитися. Мав погасити постефект, який так вплинув на того вашого головного лобуряку.

— Тобто… суддя порушив правила? Чому? — Варті до цього моменту здавалося, що хто-хто, а найвищі з Конгломерату повинні залізно дотримуватися всіх умов. Адже інакше все полетить до біса. А може, вже й летить, враховуючи, що Гра почалася з кривавого вбивства…

— Ну, відзвітував він за правилами, — хмикнув чех. — Бюрократія й папірці в порядку. Але якби щось сталося. Якби світляк, кров котрого щойно позначила мітку, постраждав… Тайфуна могли б відсторонити на один чи два тури. Або й віддати очко вашим суперникам. Падлючий Емек, певно, щось таке й мав на думці…

— Ти багато знаєш про суддів, — зауважила дівчина, вкотре думаючи над тим, як же химерний знайомець пов’язаний із найбільшою силою в чаклунській спільноті. А що пов’язаний — це вже очевидно.

— Доводиться, — Златан осміхнувся невесело. — Хоча вони й повинні зберігати нейтралітет, але кожен тягне у свій бік. І не звинуватиш. Я теж розумію, як це. Але можеш не хвилюватися: я цілковито на боці темних.

— Я не хвилююся щодо цього. Мене більше турбує, що, судячи з твоїх слів, менш чесні судді можуть узагалі передавати світлякам імена жертв чи місця міток. Який же тоді взагалі сенс у цій Грі?

— Сенс у тому, аби всі вірили, що вона проходить чесно. Ця і багато інших ігор. Ти що, маленька? — маг зиркнув на Варту спідлоба. — Але ні, суддям суворо заборонено контактувати з учасниками поза ритуалами на місці міток. Тому інформацію ніхто аж так явно не зливає. За цим гарно слідкують. Спостерігачі від Конгломерату — ще ті п’явки.

Варті важко вірилося, що спостерігачі здатні тримати під контролем могутніх суддів, які володіли недоступними для звичайних магів уміннями. А ще Златан розповідав усе це так просто! Може, там, звідки він приїхав, більш звично знати про чаклунську владу і взаємодіяти з нею? Адже батьки не раз розповідали Варті, що Конгломерат без інтересу ставився до їхніх країв. Хоч вони й належали до його складу давно, але завжди залишалися на периферії, не мали ні голосу, ні впливу.

— Поляк за світлих, — вів далі Златан, — словак теж. Австрійський суддя зберігає нейтралітет. Принаймні на людях. Та й ти сама розумієш, що велика сила судді є також дуже яскравою візитною карткою, котра з одного боку допомагає, а з іншого — ускладнює всі кроки поза правилами. Можуть допомогти сильні ілюзії, та й то не завжди. А виняткових майстрів ілюзій серед чинних суддів нема. До того ж наші шановні правлінці дізнаються про місце наступної мітки не набагато раніше, ніж самі гравці.

— А звідки ти це знаєш? Якщо інфу не зливають? — підловила дівчина, сподіваючись зазирнути за ширму таємності чеха.

— Так сталося, — Златан, як завжди, не сказав нічого певного. — Я маю виходи на правління. Трохи. Проте в суддівські інтриги краще не влазити, — і хлопець негайно змінив тему. — Втім, хто б не переміг, у місті, де минає Гра, наприкінці вивільняється колосальна кількість енергії. І це — найважливіша ціль, яка ще допомагає темним та світлим не перегризтися між собою.

— Це мені відомо, — відказала дівчина. — Як і продовження історії: один із дванадцяти переможців, які позначили мітки, отримує право загадати найзаповітніше бажання, котре неодмінно здійсниться. Чесно кажучи, звучить трохи смішно. Майже туристична атракція: збери дванадцять точок — і отримай приз!

— Хах! Так. Було б смішно, якби не факт, що одну темну алхімею вже вбили через це, — Златанове обличчя на мить залила задума.

— А що ти хочеш загадати? — спитала Варта. — Якщо так віриш у ту історію.

Сама чаклунка скептично ставилась до теми заповітного бажання, бо офіційні правила її не згадували. Проте Златанова певність розхитувала і її скепсис, а Гра однаково обростала величезною кількістю легенд, котрі ніяк не розвіяти. І якщо вже в місті поночі загоряються мітки, темна й світла кров вивільняє з них магію, а легендарні судді зібралися у Львові, то чому би не існувати й силі, котра здійснює заповітні бажання наприкінці?

— Я в це вірю, — маг стишив голос, але в ньому аж бряжчала напруга. — У мене є вагомі причини. Пригадуєш, я казав, що моїх батьків і їхніх батьків зрадили? То от, нас ще й прокляли, Варто. Моє бажання — змінити це.

— Минуле не можна змінювати. Нема такої магії. Навіть найсильнішої.

— Я знаю шлях позбутися прокляття.

Варта подивилась на мага насторожено. Здавалося, ніби він гнівається на неї. Узагалі, цей чех не те щоб виглядав особливо неадекватним, але коли він заговорив про прокляття і легенди про Гру, то щось у його аурі невловимо змінилося. І це щось благало Варту не занурюватися, не допитуватися, навіть не торкатися Златанової темряви.

Але водночас темрява була для неї рідною, частиною душі, котрій вона належала і котрій відкривала себе сповна. І якщо цей нахабний та могутній чародій несе на собі вагу будь-якого прокляття, можливо, їй, темній, буде легше зрозуміти його?

* * *

— А так і не скажеш, що ти не львівський, — зауважила Варта, продираючись вузькою стежкою за Златаном. — Я була в цьому парку безліч разів, і все одно добре задумалася б, перш ніж отак напролом потемки кудись пертися!

Листя хльоскало по обличчю, і дівчина подумки пошкодувала, що Гра не взимку. Хоча тоді міг лежати сніг по коліна. Але принаймні не було б таких заростів!

— Я трохи прогулявся тут удень, — кинув чех. — Розвідав територію, бо світляки певні, що десь у цих краях варто шукати точку. І ще понаставляв пасток. Хочете знову піти на обмін?

— Однаково ми ще не знаємо, хто наша жертва.

— Це ти не знаєш і Тайфунова тусівка, — зауважив Златан. — А сама жертва вже чудово усвідомлює свою ситуацію. І, можливо, має на своєму боці когось поза вашою компанією. Ти такого варіанту не розглядаєш?

— Та ну! — заперечила дівчина. — Тайфун — наш глава. І хоча є групи, котрі тримаються осторонь, але все одно перш за все ми — темні. А тоді вже алхіміки, маги, відьми…

— Зручна філософія для керівників. А ти наївніша, ніж здається.

Дівчина на мить пошкодувала, що взагалі заговорила з магом на цю тему. Не хотіла видавати йому, як алхіміки посварилися з магами, і як Гра, котра мала б об’єднати їх, тільки рве зв’язки і додає недовіри.

Вона зробила кілька широких кроків і наздогнала Златана, хоча йти поруч вузькою стежкою все одно не вийшло б. Ніч видалась темною і густою.

— Ну а як там у вас? У Чехії?

— Я ж казав, забудько. Я не живу там. Усюди потроху живу… Обережно, тут якась діра.

Дівчина перестрибнула неглибоку яму і послизнулась на тому боці, але їй вдалося втримати рівновагу.

— У Празі колись був поділ по річці, — вів далі Златан. — З одного боку — світлячі, з іншого — наші. Але потім він нівелювався.

Варта відчувала кожен тріск гілок під своїми підошвами. Кожен шелест. Десь далеко стукотіли вагони поїзда, підбираючись до Підзамча.

— Я майже не жив там, бо в дитинстві все непросто складалося, а потім багато їздив Європою. По роботі.

Варта хотіла дізнатися більше, але не ризикувала розпитувати чеха про дитинство чи підліткові роки, якщо поруч із тим кипіло щось страшне — те, що ховалося за прокляттям його родини. Тому вона лише кинула:

— Гарна робота, мабуть.

— Не те слово… Історія вдень, — чех знову змінив тему, ніби тиша давила й на нього. — Казка про Гру. Це насправді історія про демона. Чула цю версію?

— Не пригадую, — Варта примружилась, намагаючись роздивитися спину хлопця, проте на мить у неї запаморочилось у голові.

— Історія про демона твердить… — почав було Златан, але тоді затнувся, відгортаючи гілки попереду, — …твердить, що наприкінці Гри щоразу, коли дванадцять міток залиті кров’ю, вивільняється пекельне створіння з колосальною силою. Отой спалах сили — це насправді його дар, а не якась давня магія, яка нас живить.

— Хах! А я думала, ти достатньо дорослий, щоб не вірити в демонів! — розсміялася дівчина, проте випадкова гілка боляче ляснула її по спині, і холод ночі став пронизливішим. — Скільки тобі, дванадцять?

— Якщо все буде гаразд, то 27 липня виповниться 27, — процідив маг напружено, мовби дуже не любив свій день народження.

— А якщо не буде? — вирішила зіронізувати Варта, проте супутник не відповів.

— Демон здійснює бажання, — додав Златан тихо. — Те одне бажання. Яким би воно не було.

— Ага-ага, а ще обдаровує марципанами всіх охочих…

— Демон прокляв мій рід, — чаклун раптом спинився, і дівчина ледь не вдарилась об його спину. Стежка спускалась униз надто круто, а трава була слизькою від вечірньої роси.

— Демон прокляв мій рід, — повторив хлопець напружено.

— Златане, — Варта скористалась раптовою близькістю й поклала долоню йому на спину, — демонів не існує.

Дівчина відчувала, як швидко й гучно б’ється його серце. Саму її сковував холод. Посеред нічного парку легко було б повірити в існування могутніх пекельних створінь, втім, маги знали, де межа надприродного в цій реальності. І навіть кровопивці, котрі, за переказами, приносили колись вдосталь проблем чаклунській спільноті, вже давно не виходили на світло. А ще — про кровопивць Варта чула й читала бодай трохи, а про демона наприкінці Гри — ні разу.

Златан не став заперечувати чи розповідати щось іще. Він зсутулився і ковзнув униз. Варта зробила два кроки за ним, послизнулась на вологій траві й впала.

— Здається, мені критично треба виспатися, тому нам краще шукати швидше, — видихнула вона, стріпуючи землю з рук.

— Саме цим і займаємось, — Златан допоміг їй підвестися, тоді швидко відсторонився і пішов уперед.

Варта похитала головою. Запаморочення не минало. Вона зробила кілька кроків — стежка вела вниз і обривалась.

Низький паркан стирчав чорним хребтом попереду, ніби переламані рештки чудовиська або скелет демона. Але демонів не існує…

— Стій! — кинула дівчина чехові, проте слова прозвучали пошепки. — Стій же ж…

Вона наблизилась до паркана й роздивилась у темряві голки хрестів, котрі випиналися між травою.

Запах трави й тиші, запах літньої ночі й запаморочення. Хрести стояли густо-густо, наче натицяні тут навмання. Запах холодного каменю сягнув чуття Варти, і вона здригнулася.

Златана поруч не було.

Старі гробівці оточували її мовчазними тінями. Перед очима стояли золоті зблиски й розхитувалися, ніби заколисували. Маятники беззвучно рухалися — праворуч-ліворуч, ліворуч-праворуч.

— Спокійно, — сказала дівчина сама до себе, хоча ноги поривалися затремтіти. — Я просто зайшла на цвинтар. Це старий цвинтар. Після розмов про демонів і прокляття мені до дрижаків страшно. І чеський паскуда кудись повіявся. Але це лише цвинтар поночі.

Вона зробила два кроки назад, не зводячи погляду з хрестів і гробівців. Під ногою щось хруснуло.

Темрява неба здавалась Варті світлою у порівнянні з парковими заростями.

Вона зробила ще крок.

— Спокійно.

Попри буремні пригоди в юності нічні цвинтарі, та ще й у старому парку, навіювали на Варту ірраціональний острах. Тут звідусіль наступали чужі життя. Життя, обірвані в ті часи, котрих вона не знала. Не могла знати. Але темрява затоплювала її, а уламки незнайомого минулого шикувалися перед очима знову: паркети, годинники, келихи, голоси, кроки… Ніби тут, зараз, коли місто аж переповнене магією, має щось відкритися. Ніби блиск примарних маятників наближав її до відповіді, яка завжди була поруч, за кадром, але більше тікати нікуди.

Рука сягнула до грудей, і дівчина стисла медальйон. Єдину частинку своєї сім’ї.

«Спокійно, Вартова», — шепнув голос усередині.

Крок. Другий. Третій.

Нога вкотре послизнулась на вогкій траві.

— Знайшов! — руки Златана як ніколи вчасно схопили за плечі.

Маг рвонув Варту до себе. Їй здалося, що світ довкола луснув. Наче мильна бульбашка. З гучним сплеском.

Кольорові кола застелили все перед очима.

Дівчина глибоко вдихнула і зрозуміла, що стоїть, упершись чолом у плече Златана. І цвинтаря нема.

Вона випручалась із його рук і відступила назад. Хлопець знову обтріпував долоні, мов ужалений. Медальйон розстебнувся і лежав у нього під ногами.

Варту прошила дивна думка. Думку слід було негайно перевірити. Тому вона приклала обидві долоні до чола і застогнала.

— Духи, як же проклята голова болить… Ти не бачив, куди впав мій медальйон?

Він бачив.

— Онде, — кивнув.

— О, дай мені…

Маг вагався. Чаклунка помітила це. Помітила в темряві, як його погляд опустився на землю. Як він стиснув зуби так, що аж вилиці виступили. Як по-мученицьки довго відтягував цей момент.

Проте врешті Златан присів навпочіпки, взяв прикрасу однією рукою і повільно подав її Варті, не відводячи погляду від її обличчя. Ніби боявся навіть подивитися на те, що тримає в руці.

— Дякую, — дівчина швидко застебнула ланцюжок на шиї. Тепер вона впевнилася: Златана щось лякає в її медальйоні. І, можливо, цього ж остерігається й Еверест. А ще — це вперше, коли вона бачить яку-будь реакцію на її прикрасу, котра навіть не зачарована.

— Відвернися на мить — і ти вже зникаєш! — маг рішуче підійшов до Варти і взяв її за руку своєю холодною й спітнілою долонею.

— От не треба тільки переводити стрілки! — обурилася дівчина. — Йшла просто за тобою. Але ти кудись рвонув. А я вийшла до цвинтаря. Тут є старий цвинтар, ти знав?

— Звідки мені це знати? — визвірився маг і шарпнув її за руку. — Пішли… Ти провалилась в мою петлю. Я залишив тут кілька забавок, аби заплутати світляків, які шукатимуть мітку.

— Красно дякую, що попередив заздалегідь!

— Ну, я ж тебе витягнув. Якби не зробив цього, то сидіти б тобі в петлі аж до сходу сонця. — Маг раптом розсміявся. — Уявляю, якщо якийсь із ваших світлих туди таки потрапить!

— Дивись, аби ти сам не потрапив, — буркнула Варта.

Вона спробувала звільнити руку, але маг стиснув тільки сильніше.

— Петлі ще є попереду. У мене нема бажання бігати й шукати, окрім мітки, й тебе теж, — кинув він.

Дівчина хотіла спитати про медальйон, але зрозуміла, що навряд чи Златан відкриє їй правду. Якби хотів, то вже точно сказав би, щоб тримала прикрасу від нього подалі. Тож вона вирішила поки що приділити всю увагу мітці, котра має ховатися десь поруч.

Відійшовши від цвинтаря, вони нарешті вибралися з лісу на широку просіку, що піднімалася вгору.

— Ого. Парк контрастів просто! — зауважив маг, задерши голову.

Просікою спиналися темні поночі ворота-опори лижного підйомника. Ще одні кістки монстра. Порожні й темні ворота, де хиталися поодинокі поламані бугелі, виглядали гнітюче.

— Пропоную звідси швидше піти, — видавила із себе Варта.

— Нехороша темна боїться? — з іронією спитав маг.

— Тільки за свого надмірно балакучого друга, — відповіла та. — Боїться, аби він тут не перечепився об її ногу і не розтрощив свого горбатого носа об старий бугель. Випадково.

— Ваша турбота здатна звести в могилу, — відповів маг і тут же напружився — Варта відчула це через його дотик за мить до того, як Златан спинився.

— Світлі, — повідомив він. — Кілька. Близько.

— Вони помітять нас. Треба напасти раптово, — Варта хотіла рвонути назад, але рука чеха нагадувала незворушні лещата.

— Стій і мовчи.

Чаклунка знала, що це не допоможе. Надто відкрите місце. Надто сильні аури.

Вона вдарила Златана ногою під коліно і водночас вколола павутиною.

Вивільнилась.

За дві секунди здолала відстань до дерев і причаїлась там, гасячи дихання.

Златан озирнувся в її бік. Але залишився на місці. Біля опори підйомника.

З іншого боку на просіку вийшли троє. Варта впізнала їх одразу, навіть іздалеку. Люсент знову в білому, мовби напрошується на роль мішені, Арман, посередній маг, і… і Морт.

Якого біса темний чародій Морт робив у компанії світляків, дівчина не знала. Вона на мить подумала, що він — жертва темних. Проте виглядало на те, що його ніхто не зв’язував, і рухався маг вільно та швидко.

Варта стиснула кулаки. Ще кілька секунд — і її ауру помітять. Якщо ще не помітили. Темрява всередині вже розгорілася, мов багаття, і шпикала до дії.

Першою треба напасти на Люсент. Сестра глави світляків сильна і небезпечна. Далі — Арман. Він теж не останній маг, проте слабший і має гіршу реакцію.

З Мортом вона сподівалась поспілкуватися наприкінці.

Три.

Варта напружилась, перебираючи пальцями напружену павутину. Сил мало вистачити.

Два.

Вона подалась уперед.

О…

— Стій, — шепнув Златан їй просто у вухо.

— Трясця! — дівчина з несподіванки зойкнула.

Вона вже вирішила, що то хтось зі світляків зайшов з іншого боку і побачив її.

— Що ти…

— Цить.

Проклятий чех розвернув її до просіки: Люсент, Армана і Морта там не було.

— Вони потрапили акурат до петлі. Як я і розраховував. А ти, — руки на плечах Варти на мить стиснулись, але тут же відпустили, — може, перестанеш нападати на мене?

— Якби я знала, на що ти розраховував…

— Ти не знала. Якби я почав пояснювати, вони могли б нас почути.

І тут Варта зрозуміла, що годі вже. Хай він володіє винятковою магією, хай має вихід на суддів, однаково — годі.

— Ні, я не згодна, — випалила вона.

— З тим, що нас могли б почути?

— З твоїми методами. Можливо, тобі й відомо щось більше, ніж нам усім. Можливо, ти і сильний чародій, але, трясця, Златане, я думок не читаю. І більше покладаюся на власну силу, ніж на ідеї, котрих ти не озвучуєш. Хочеш працювати разом — то навчися працювати разом, а не очікуй від мене сліпого розуміння й покори. Я через це вже провалилась у твою кляту петлю. А нема великого задоволення гуляти цвинтарем у парку Знесіння поночі!

Примарні маятники і уривки видива майнули в неї перед очима, викликаючи розсипи мурашок по спині.

— Гаразд, — маг зробив крок назад, закинув голову вгору і глибоко вдихнув. — Гаразд, Варто Тарновецька. Урочисто обіцяю, що відкриватиму тобі більше зі своїх планів.

— Чудово. Але там був Морт зі світляками…

— Ну, співпраця не заборонена. Ви ж обмінялися другими жертвами. Утім, до ранку він нікуди звідси не подінеться. Мої петлі надійні.

— Тоді ми можемо поспілкуватися з Мортом, якщо йому й так не втекти.

— Ні. Я все ще не хочу спалити свою персону, та ще й на вашому боці.

— Я сама можу.

— Одна проти цих трьох? Гадаєш, вони налаштовані на спокійну розмову? Я так не думаю. Узагалі, справи з іншими учасниками можна вирішити за денного світла. А зараз нам краще зосередитися на Грі. Тому тепер, анемічна панно, пропоную повернутися до цвинтаря. Точка десь у тому напрямку, якщо вже світляки нічого не знайшли там, звідки їх принесло.

— Анемічна панна не має бажання знову гуляти цвинтарем сама, — фиркнула Варта і першою взяла Златана за руку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

На кораблі, що тоне

Варті хотілося вбивати. Розпочати з алхіміків. Безперечно, з алхіміків. Адже вчора вони зі Златаном знайшли-таки четверту точку. Але в них не було жертви.

— І не буде, — роздратовано шепотіла Дикоросла, розмішуючи заспокійливе в глиняному глеку. — Бо алхіміки — бовдури.

— Вони мають на це право, — Варта спрагло вдихала аромат заспокійливого, бо темрява накотилась на неї і не відпускала, а відьомські зілля могли трохи дати цьому раду.

— Бути бовдурами?

— І це теж. Але якщо ми скажемо, що знайшли точку, може, погодяться.

— Ой, не думаю. Моль казав, що вони однаково не підуть на обмін зі світляками, — хмикнула відьма і вихлюпнула вміст глека в горнятко. — На, пий!.. Вони ж злющі, бо друга жертва вижила й не постраждала особливо, тож із помстою не склалося. Третя точка світляцька. А Софі досі мертва.

— Ох, щоб їм добре було! Крейдоголові думають, що ситуацію покращило б убивство чи кілька переламаних кінцівок Мілена? Чи відсторонення Тайфуна за порушення? — чаклунка попри звичну прихильність до алхіміків сьогодні не могла себе опанувати.

— Ти ж знаєш їх, — Дикоросла скептично подивилась на подругу. — Їм що Гра, що якісь правила, що кінець світу — однаково! Як образяться, то вже управу не знайти.

— Тоді ми не підемо на цей обмін! — Варта хряснула горнятком по столу. — Пошлемо під три чорти алхіміків, пошлемо Люцема і знайдемо жертву самі. І постараємось зробити це швидше, ніж світляче кодло. Та й усе.

— Як варіант, — відьма похитала головою з боку на бік. — Слухай, Варто, я тут думаю поїхати в гори. На тижні два. На випадок, якщо алхіміки і маги таки зіткнуться лобами — мовчу вже про світляків. Не хочеш зі мною?

Варта заперечно похитала головою. За інших умов вона б із задоволенням рвонула з міста на всі чотири сторони. Але роль жертви не дасть їй зробити цього. І домовленість зі Златаном теж. І бажання перемогти світляків. Надто багато…

— Як бажаєш, — Дикоросла підійшла до вікна й визирнула назовні. — Мені тут гарно. Але ти ж знаєш відьом. Ми — сильне насіння. Де сипнеш, там і проросте. А я не люблю війни водити. Але спочатку Софі! Потім те, що з Таєм стало на мітці. Теперки оно алхіміки збунтувалися. Зараз чуюся так, мовби світ піді мною розверзнеться й проковтне. А я не хочу.

— Знаю, — кивнула Варта, швидко допиваючи зілля. — Я теж не хочу.

* * *

— Не знаю я, хто наша жертва. Навіть не питай, — сказав Еверест замість вітання. Він вправно витискав гірку вершків на каву по-віденськи.

— Я б змінила свою думку про тебе, якби ти здав своїх отак просто, — хмикнула Варта, поправляючи серветки на таці.

— Хах! Можна подумати, в тебе дуже хороша думка про мене.

— Краща, ніж про більшість ваших.

Блакитні очі зиркнули в її бік.

— Мені подобається, що, навіть роблячи комплімент, ти намагаєшся вдавати дуже нехорошу темну, — осміхнувся маг. — Але я теж кращої думки про тебе, ніж ти думаєш.

Раптово Варті здалося, що ця заувага з боку Евереста прозвучала більш товарисько, ніж мала би, і це смикнуло її огризнутися.

— Мені настільки фіолетово, як чорниці, яку ти, до слова, вже мав би дістати й розморозити, — різко відповіла дівчина. — О, здається, Церберова суне сюди!

Еверест звів брови, а тоді мовчки кивнув і кинувся до холодильника швидко, мов тінь. Більше він не розмовляв з нею до кінця зміни.

А під вечір Дикоросла написала, що Тайфун здурів, і довелося якнайшвидше йти до відьом.

* * *

— А тепер, дорога подруго, нам насправді потрібно дізнатися, хто жертва, — вибачливо проспівала Ружичка, вливаючи до рота Аллі правдовод.

Алхімея сіпалась, проте Тайфун і Ад тримали її міцно за обидві руки і вдавлювали в спинку дивана.

— Не зобижайся, — додала голова відьом, спостерігаючи за Аллі зі схрещеними на грудях руками.

Алхімея гаркнула і виплюнула зілля.

— По-хорошому вона не хоче, — констатував Тайфун холодно.

— Коли алхіміки дізнаються…— Аллі клацнула зубами, але не договорила, бо Адова павутина здушила її горло.

— Таю, що тут в бісової мамці за катавасія? — Варта щойно переступила поріг — дверей відьми не замикали — але ще ззовні відчула, як аури магів горять злістю.

— Переговори йдуть, відвали! — огризнувся Тайфун, надто зайнятий спробою напоїти Аллі зіллям.

Варті не сподобався цей метод переговорів з алхіміками. Та нікому не хотілося, щоб четверте очко дісталося світлякам. А вчора Люсент потрапила в петлю неподалік від точки. І суперники можуть повернутися цієї ночі, щоб продовжити пошуки. Точніше, вони обов’язково повернуться.

Алхімея блиснула злісним поглядом, коли правдовод таки вплинув на неї.

— Ґайра. Наша жертва — Ґайра!

— Молодець, Аллі, — Тайфун негайно відпустив її, і алхімея впала на диван позаду неї.

— Ти труп, гаде, — видавила вона, відпльовуючись. — Ти труп, Таю! Я б сама пішла й допомогла тобі влити цю твань в горлянку нашого старого друга Люцема, якби покликав. Але ти натомість вирішив виступити проти мене. Тому тобі кінець, тобі…

— Спокійно, Аллі, — Варта виступила вперед і вирішила спробувати себе в ролі того, хто примирить усіх, якщо вже вона не встигла спинити Тайфуна від цілковито ідіотського вчинку, який точно налаштує главу темних алхіміків проти них. — Це нікому не подобається. Тай дурне вигадав, так. Але ми повинні отримати наступне очко. А ви відмовилися співпрацювати.

— О так, ти повинна! Ти-и-и! — Аллі осміхнулась до неї. — Молібден сказав мені, що…

Варта вся напружилась. Проте вони так і не дізналися, що сказав брат Аллі. Алхімея зайшлася кашлем і схопилася за горло, ніби її знову щось здушило.

— Дік, це нормально? — спитала чаклунка, бо із цим зіллям стикалася нечасто.

— Правдовод не дуже приємна штука, — знизала плечима відьма і підсунула до дивана яскраво-рожеву балію. — Аллі, якщо тебе знудить, то ось.

— Здохни, відьмо! — вичавила із себе алхімея. Вона розчервонілася, проте стала дихати легше. — Здохніть ви всі!

— Та заткнися ти, гнидо крейдяна! — гаркнув на неї Тайфун. — Ну як би я поперся на Люцема? Хіба не знаєш, скільки з ним зараз охорони? А стало б ще більше. То ж велике цабе. А нам треба діяти швидко — програємо.

У його голові вже пробивалися ноти провини, проте мало хто бачив главу темних, який насправді просив би в когось вибачення за свої дії. Через цей непримиренний запал і впертість у підліткові роки Варті було складно поладити з Тайфуном, хоч їхні батьки товаришували.

— Ти за кого взагалі, магіцький виродку? — запитала Аллі злісно й відкинула пишні руді коси з лиця.

— За львівських темних, щоб тобі!

— Тоді ти більше не представлятимеш львівських темних. Я тобі це обіцяю…

У двері загупали з такою силою, ніби хотіли їх висадити.

— Відчинено! — гукнула Дикоросла.

Хрипнула ручка.

— Що у вас за фігня? — Макс влетів до кімнати першим. За ним увійшов Молібден.

Варта відчула розсипи мурашок на шкірі, коли алхімік ковзнув по ній поглядом. Востаннє алхімік бачився з нею й Златаном у геть нехорошому настрої. І хай чех обіцяв, що алхімік не згадає тієї зустрічі, але хто зна.

Максиміліан помітив почервонілу й злу, мов чорт, Аллі на дивані. Тоді зиркнув на Тайфуна, Ада, відьом… І, не питаючи більше нічого, кинувся на голову темних із кулаками.

— Що ти їй зробив, гаде? — Максова правиця бухнула вогнем, і Тайфун полетів спиною на журнальний столик.

Затріскотіло скло. Посипалися іскри льоду.

— Ану, геть від моїх меблів! — крикнула Ружичка, проте її ніхто не послухав.

— Тобі зовсім клепку відбило? — маг духопелив Тайфуна так відчайдушно, що благенький стіл під ними тріснув.

Ад кинувся відтягнути Макса, але Молібден дістав крейду і прокреслив щось у повітрі, відштовхнувши другого чародія до вікна.

— Тільки спробуйте, — процідив він, переводячи крейду з Ружички на Дикорослу і тоді на Варту.

— Годі! — врешті владно кинула Аллі.

Макс, стираючи кров з обличчя, сплюнув на підлогу і грубо стягнув алхімею з дивана.

— Темні алхіміки більше не беруть участі у Грі з вами, — кинув він. — І я не беру. Молю, пішли.

— То ти зрадиш своїх? Через бабу, так? — Тайфун, крехтячи, почав підводитись зі скляних уламків столу. Його руки й обличчя нагадували криваве полотно когось із імпресіоністів.

— Скажеш про Аллі ще хоч слово, і я тебе знищу, — відповів Макс найчорнішим своїм тоном. — А від тебе, Варто, ми такого не очікували.

Маг і двоє алхіміків швидко пішли до дверей. Ніхто їх не спиняв.

— Чума на ваші два роди, — прошепотіла Ружичка роздратовано. — Ще й до середини Гри не дійшли, а маги з алхіміками вже перегризлися. І де? На моєму столі! У моїй вітальні.

— Хай тепер хоч згорять. Щойно ми почнемо перемагати, самі прибіжать, — Тайфун харкнув кров’ю і важко заточився. — Дідько! Макс!..

Напруга, котра аж завихрювалася до того, почала танути, і зі скривленого Тайфунового лиця щезав гнів, Ад тупився у підлогу, Ружичка цокала язиком, а Варта проклинала себе за те, що не прийшла сюди на кілька хвилин раніше і не спинила Таїв ошалілий план силою вивідати у Аллі, хто жертва темних у цьому турі. Адже хоч Тай і очолював темну тусівку, він прислухався до Варти, важив її думкою і — хотілося вірити — спинився б, якби вона вчасно схопила його за руку і гиркнула: «Годі!» Але тепер пізно сваритися. Аллі пішла геть, і, наскільки чаклунка знала горду алхімею, та здатна дотримати слова та віднадити всіх темних алхіміків від участі у Грі. А виграють від цього лише її ображена гордість та світляки.

— Про що казав Максиміліан? — шепнула Дикоросла до Варти, поки Ружичка з Адом допомагала Тайфунові дійти до ванної, а Ромашка почала визбирувати уламки скла. — Чого це вони від тебе не очікували?

— Біс їх знає, — відповіла Варта відверто.

Варіантів небагато: або ж Моль якось пригадав, що зустрів її зі Златаном, і розпатякав усім, що, бачте, Варта Тарновецька тусується зі світлим, який бився проти Аллі; або ж хтось бачив її з Еверестом, коли той врятував її від нападу. І придумав щось для повноти картини. Або ж…

— Дідько… — прошипіла дівчина, розуміючи, що при достатньому бажанні та при тій напрузі, яка зараз панує в місті, дуже легко знайти причини звинуватити її в чомусь.

— Я пас. Я їду в гори, — Дикоросла осміхнулася стомлено. — А Моль, здається, дахом їде.

— Здається, — погодилась Варта. Її телефон завібрував. На екрані висвітилося «Падлюка».

Дівчина вирішила, що назве його саме так, щоб у випадку, якщо хтось ненароком побачить її мобільний, він не здогадався про особу Златана.

Чаклунка вислизнула на балкон і прошепотіла у слухавку:

— Зараз зовсім невдалий час для розмови…

— Я бачив, як ваші алхіміки здиміли щойно, — реготнув чех. — Спускайся. Чекаю внизу в сусідньому під’їзді.

— Я потрібна тут.

— Ні, не потрібна.

Звичний безапеляційний тон Златана, певного у власній правоті. Варта замислилась, чи не володіє падлючий чех ще й умінням навіювати бажане на додачу до інших непересічних талантів. Проте зараз він таки мав рацію: про точку вже відомо, ім’я жертви для потенційного обміну темні дізналися, хоча й таким неприємним шляхом, який ще всім відгукнеться.

— Дік, мені треба піти, — чаклунка смикнула подругу.

— Овва! То тепер я без тебе маю давати раду цим психам?

— Я впевнена у твоїх силах, — осміхнулась вона.

— Та я у твоїх теж. Тільки будь обережною, — відьма наблизилась і зашепотіла просто у вухо: — Здається мені, твоє везіння зі знаходженням міток викликає занадто багато інтересу…

Варта кивнула й пішла геть, поки не повернувся Тайфун.

* * *

— Усе так погано, що ти навіть не кидаєшся злісними коментарями? — спитав Златан замість вітання.

— Маги посварилися з алхіміками. Сильно. Дуже невчасно. А тобі що треба?

— Треба перевірити дещо. Не мені, а нам обом.

— Нам — і не лише обом, а всім темним — треба знайти світлячу жертву і перемогти в цьому турі.

— Усе буде гаразд. Я тобі кажу. Деталі потім.

Златан дивився на неї з гіркою усмішкою і певністю на обличчі. Варта відкрила рота, щоб заперечити. Але не зробила цього.

— І куди ми тепер? — видихнула вона вже спокійніше.

— Побачиш. Шоколадку будеш?

— Що-о?

— Шоколадку. Я вдень гуляв тут неподалік і накупив забагато. Було кілька видів, не знав, який обрати, — Златан дістав із внутрішньої кишені знайому Варті упаковку з Львівської майстерні. — У мене є… топлений огризок чорної. Та ну його. А от і недоїдена молочна з родзинками! Якщо не огидно.

— Ну ти й… дивний, — видала дівчина, проте відчула, що рот наповнюється слиною від одного запаху шоколаду. — Поводишся так, ніби тебе нічого не лякає й не турбує. Ніби живеш у якомусь іншому світі!

— Може, це ти живеш не в тому світі? — хмикнув маг і вклав шоколад їй у долоню. — Пішли. Є ще шматок дороги. Мірек травонувся в якійсь забігайлівці, тому поведу я.

Варті здалось, що пальці мага торкалися її власних довше, ніж було необхідно. Це і несподіваний, але такий доречний шоколад наштовхнули на думку, що чех тепер хоче маніпулювати нею, викликаючи особисту симпатію. Хах! Не дочекається.

* * *

Поки шоколад танув у роті, а Златанове авто швидко й безшумно пробігало вулицю за вулицею, слухаючись кольорів світлофорного намиста, Варті стало спокійніше. Вона пригадала кілька давніх історій, коли Тайфун та Аллі гризлися між собою, підхоплені підлітковими ще емоціями. Але врешті все закінчувалося добре — як не молодший шабаш із запальними гулянками, то невідкладні спільні справи завжди мирили магів та алхіміків і стирали їхні конфлікти. Отож, так буде й цього разу. Мусить бути.

— Щоб ти не поспішала обзивати мене брехлом потім, — кинув Златан, не відриваючись від дороги, — скажу одразу. Сьогодні судді зберуть світлих і темних знову. Я везу тебе подалі від цих зборів.

— Чому? Польський суддя вже бачив мене, коли ми прийшли до другої мітки. Та й ні для кого не секрет, що я, трясця, найактивніший гравець.

— Байдуже. Попереду спокійна ніч, і я зможу перевірити дещо. До речі, четверте очко — ваше. Судді про це оголосять на зборах. Більше жодних новин не буде, тож ти нічого важливого не пропустиш.

— Як? — Варта ледь не вдавилася шоколадом. — Ми ще навіть жертву не знайшли! Чи це зробив хтось інший з темних? — дівчина згадала про алхіміків та нечисленні групи, котрі зазвичай трималися осторонь від основної тусівки. Але хтозна, як вони поведуть себе в часі Гри?

— Зафіксували порушення, — Златан різко повернув праворуч, і Варта ледь не впала на нього. — Світляки жорстко знехтували правилами. Судді майже одноголосно вирішили зарахувати очко за четверту мітку на користь темних.

Чаклунка замовкла, вдивляючись в обличчя нового знайомого. Напруження. Холодний зосереджений погляд.

— Щось сталося, так? Щось із жертвою світляків? — здогадалась вона.

— Так. Немає більше жертви світляків. От тобі й святенники, — маг зціпив зуби. Здавалось, що йому самому боляче говорити. — Я б повиривав руки тому, хто це зробив. І тому, хто наказав. Бо голова й виконавці зазвичай різні.

— Ідея точно належала Люцемові. Він очільник, — глухо відказала Варта.

— І не такий дурний наче, щоб так… Мені не подобається те, що відбувається.

— Та мені теж. Проте, чому ж тоді нікого не покарали за вбивство Софікоди? — спалахнула Варта.

— Бо тоді ще не оголосили початок Гри офіційно. Такий закон. І цим скористалися. Поза тим, то була і так дуже складна справа, вирішення якої затягнеться аж до кінця…

— Ти суддя, — видихнула Варта, вже не вперше впіймана цією раптовою думкою. — Тепер я впевнена. Ти знаєш усе. Але не хочеш, аби хтось дізнався про твою участь у Грі. Поза тим, сам казав, що всі із суду плетуть власні інтриги. Бо проливати кров мають виключно молоді маги, сповнені силою, але розподіл влади за підсумками Гри — то вже інтерес для правлінських кіл. Які нічим не гребують, так?.. І якщо нас викриють, — вона глибоко вдихнула, — триндець.

— Ти помиляєшся, дуже нехороша темна, — Златан скосив погляд на неї і посміхнувся, але тут же зосередився на дорозі. — Маєш моє слово: я не суддя… Якби був ним, то міг би краще відкривати наступні точки та імена жертв. А так лише користуюся випадками везіння й особистими контактами.

— Здуріти з тим усім, — хмикнула чаклунка. — А мені так подобалися історії про вищі неконтрольовані сили, які обирають усі елементи Гри! Про первісну магію і все таке…

— Та так і є, — відказав чех серйозно. — Просто у суддів є вміння бачити всі ці елементи. У них самих ніяких вищих сил — лише крутизна в магії. Погодься, слідкувати за перебігом турів так легше. Вони бодай знають, куди виставляти спостерігачів! Проте якщо потенційні жертви носять на собі знаки із самого початку, тільки не знають про це, то мітки по місту проявляються одна за одною… І навіть судді не в змозі сказати, де буде, скажімо, одинадцята точка, поки ще не позначена десята.

— А як зі списком жертв?

— Одного списку не існує. Теоретично він був укладений у Конгломераті перед самим стартом Гри. Але доступу до цієї інформації в мене немає. Перед кожним туром жеребкуванням обирають того, хто буде присутній на наступній точці. Іноді щось коригують, але не так часто. І ось лише той суддя, який відправляється на точку, отримує записку з іменами двох жертв — світлої й темної.

— Хотіла б я знати, за які такі гріхи вищі сили обирають жертв…

— Можеш вважати це просто невезінням. Ну, чи везінням — залежно, як ти ставишся до знайомства зі мною, дуже зацікавленому в тобі як у майбутній жертві, — Златан краєм ока зиркнув на чаклунку.

— А як щодо шансу бути вбитою Люцемовими посіпаками? — хмикнула Варта. — Дякую, обійшлася б і без цього.

— Ти будеш у безпеці. У суддів є дуже чітка межа між цілковитою таємницею й тим, що вони можуть повідомити комусь. Повір, інформацію про твою особу в ролі жертви я отримав далеко не законним шляхом. Але воно було того варте.

— Звучить трохи погрозливо…

— Приїхали! — Златан загальмував так різко, що Варта встигла пообіцяти собі ніколи більше не сідати з чехом в одне авто.

Велика літера «Л», яка позначала межу міста, височіла збоку від траси. Маг клацнув пальцями — і двері автівки відчинилися. Варта і Златан вийшли й зупинилися на узбіччі.

— Здається, я знаю, що тобі треба перевірити, — шепнула чаклунка, обіймаючи себе за плечі: вечірній вітер пронизував надто різко.

— Тоді моя думка про тебе незрівнянно росте вгору. Уперед! — Златан раптом опустив їй на плечі свій синій кардиган і підштовхнув до межі Львова.

— Це ж наче заборонено, — дівчина зиркнула на мага через плече. — Якщо я жертва…

— То я це побачу, — перебив чех. — Так. І не допущу, аби ти постраждала. Але в мене є потреба пересвідчитися, чи ніхто не вирішив зіграти й проти мене. Йди давай.

Дівчина зробила кілька впевнених кроків. І минула букву «Л».

— Далі йди, — голос мага став раптом похмурим.

Варта послухалась. Ще кілька кроків… І ще…

— Ще далі!

Її заполонила свавільна радість від думки, що вона пройшла межу міста. Отож, не приречена. Не жертва. Златан помилився! Або його обдурили суддівські інтригани, в котрих уже точно є досвід у таких справах. Отож, її життя не висить на волосині випадку чи підступів гравців. Отож, вона може…

Дзвін, який розітнув Вартину голову, ледь не оглушив її. Здавалося, що завібрувало все: повітря, асфальт під ногами, навіть небо. І зблиски фар перетворилися на коловорот мерехтливих вогнів. Коловорот — на маятники. А маятники заблискотіли сонцями золотих кіл…

Чаклунка спробувала зробити ще крок уперед. Проте тіло не слухалось. Ноги гуділи. Хиталися. Павутина сили повисла безвольно. Навіть кожен вдих здавався хрипом перед смертю.

Дзвін сильнішав.

Земля почала розпливатися.

— І годі, — хтось бережно взяв її за руку й повів назад. Хтось, для кого світ усе ще був правильним.

Варта заплющила очі.

Коли вібрація зникла і дзвін теж, дівчина зрозуміла, що сидить на траві біля автівки чеха і знаку «Л». І руки тремтять.

Златан схилився над нею.

— Якщо тебе нудить, я можу піти прогулятися. Чи потримати твоє волосся. Його до біса багато… не хочеться забруднити, — хмикнув він.

— Дякую, обійдуся, — Варта намагалася глибоко дихати і проганяти нудоту. Та чорта з два її виверне на очах у цього покидька!

— Отож, тепер ми переконалися, що ти таки жертва, — вдоволено повідомив він. — Якщо хтось із твоїх друзів теж вляпається, то повідом їх, щоб навіть не намагалися кудись тікати. Правила, звичайно, озвучили для всіх. Проте завжди знайдеться якийсь ідіот, який певен, що кого-кого, а його це омине.

— Тобто будь-яка жертва, навіть остання, може про це дізнатися, якщо їй просто захочеться поїхати за місто?

— Так. Але перша біда в тому, що так і померти можна. А друга біда — жертва все одно не дізнається, який її порядковий номер. Тож користі з такого ризику небагато. А тепер, якщо тебе вже не нудить, давай рухатися далі.

— Що ще сталося? — закотила очі Варта, передчуваючи проблеми. Рухатися їй поки що не хотілось.

— Я напередодні зазирнув у спогади твого бравого рятівника й дізнався, хто на тебе напав. Мені тепер цікаво, чому. Бо, як я вже нині згадував, зазвичай ті, хто замовляє роботу, і ті, хто її виконують, — різні особи, — Златан клацнув пальцями. — Як ти ставишся до нічних клубів?

— Негативно.

— Чудово, я теж. Але думаю, ти пробачиш, що у вільний час я вже тобі купив сукенку, яка ледь прикриває зад і мерехтить, як святкова ялинка. Фейсконтроль і все таке.

Варта дивилась на Златана кілька секунд, думаючи над тим, як його достатньо вишукано послати. Врешті вона видихнула:

— Скажи мені, хто це, і я сама його прикатруплю.

— Так і знав, що ти це запропонуєш… Ні, — Златан посуворішав, — у мене на нього ще є плани. Як і на тебе. Тому годі траву топтати, підйом, — він простягнув Варті руку і допоміг підвестися.

— Сподіваюся, у віддяку за сукенку ти дозволиш мені обчикчикати твої патли, щоби виглядало достатньо по-хіпстерськи? — злісно видихнула дівчина, здмухуючи з магового чола всюдисущі каштанові кучері. — Фейсконтроль і все таке.

— Варто, сонце моє, — Златан усміхнувся широко й вдоволено, — мене пропустять куди завгодно. Я, якщо ти забула, багатий іноземний турист. Який, за нашою сьогоднішньою легендою, любить залишати розкішні чайові, цмулити коктейлі й обмацувати фарбованих білявок у дорогих клубах.

— Дуже схожий, просто бездоганне потрапляння в образ, — дівчина розтягнула губи в силуваній усмішці. — Тільки біда: білявка з мене ніяка.

— Побійся вищих, Варто. Хіба я хоч раз давав тобі привід думати, що в мене є бажання обмацувати тебе? Я триматимуся якнайдалі. Пішли.

* * *

— От спасибі, чорти б тебе забрали. Міг би хоч мій розмір спитати, якщо надумав таке, — прошипіла дівчина і зміряла хлопця поглядом, який міг би спопелити будь-кого. У неї виникало відчуття, що тонке шитво з мерехтливими блискітками ризикує тріснути. Аби показати всьому світові білизну, варто їй лише зробити один необережний рух.

Але Златан лише усміхався своєю фірмовою усмішечкою. Він зализав кучері і зв’язав їх у куций хвіст на потилиці. Разом із темно-червоними штанами, сорочкою в дрібні візерунки й сірою жилеткою виглядало незле. Якраз схоже на туристів із промовисто-масними поглядами, котрі часто виходили на полювання в тутешні заклади. Варта вирішила, що підчепити когось магові буде неважко.

— Морт тут підпрацьовує, — повідомив Златан на підході до клубу.

Чаклунка спохмурніла. Чех розповів їй, що напередодні зустрівся з Еверестом і витягнув із його спогадів інформацію про Морта. Мовби саме його світлячий співробітник спинив у вечір нападу. Якщо Морт справді тусується зі святенниками, як учора, то цілком міг напасти на неї. Але якщо це й так… Дівчина сподівалася, що маг після серйозної розмови з нею позбудеться бажання вставляти палиці в колеса. І ще її муляло нерозуміння: так чи інак, Морт належав до темних. І теж розумів, що на кону в цій Грі. І теж запевне знав, що зробили із Софі на першій мітці. То що могло спонукати його до співпраці зі світлими?.. Варті хотілося отримати відповідь бодай на це запитання сьогодні. Златан запевнив, що це і входить у план.

Клуб зустрів їх психоделічним вибухом кольорів.

У чародійки одразу виникло відчуття, що вона вже трохи випила. Фіолетово-салатові стіни, вкриті колами, зелені зблиски лазерів. Спалахи світла в ритм із музикою. І музика, яка накочувалась однаковими хвилями, ніби заклинання Дикорослої. Але в ній не було душі. Не було нічого, крім шуму. Нічого, крім простого повторюваного ритму, який бухкав довкола і всередині.

Півкруглі ложі з диванчиками засипали компанії. Пивні пляшки й високі бокали коктейлів дзенькали раз по раз. Алкоголь і дим, дим і алкоголь.

Варта осміхнулась, передчуваючи, що тут знайде гарну жертву. А велелюдність допоможе їй сховати павутину, котра зазвичай залишалася невидною, але іноді зблискувала по цей бік реальності.

— Отож, сценарій такий, — Златан попри свої слова, що триматиметься подалі, зробив крок до Варти, обійняв її за талію й зашепотів просто у вухо. Його слова розчинялися в музиці та звучали ледь чутно: — Вдавай радість, не налягай на коктейлі й час від часу зиркай у бік діджейського пульту. Коли побачиш нашого паршивця, дочекайся завершення його виступу. І пензлюй за ним. За мною не бігай, ясно?

— А ти що будеш робити?

— Побачиш, — Златан, здається, знову забув про вчорашню обіцянку відкривати більше своїх планів і провів руками по волоссю. — Не напивайся тільки.

Варта закотила очі: у світлі їхніх щоденних справ заувага чеського мага прозвучала зовсім знущанням. Адже всі чародії чудово знали: алкоголь обмежує доступ до магії. А магія їй нині точно знадобиться.

— Йди до біса! — відповіла Варта, сподіваючись, що Златан розчув.

— Так, приблизно туди й збираюся, до справжньої чортиці на рандеву, — маг клацнув пальцями і швидко занурився в натовп, який танцював, пив, сміявся, обіймався й кричав щось у пориві екстазу.

Варта підійшла до бару, найпевнішого місця для самотніх душ, замовила собі безалкогольний коктейль навмання і примружила очі в пошуках жертви.

Перш ніж вправляти комусь мізки, треба бути певним, що на це вистачить сил. Інакше доведеться розквасити Мортові носа вручну. Дівчина не сумнівалась, що це в неї теж вийде непогано: до високого зросту й міцної статури додавався ще й досвід підліткових сутичок, підстьогнутих звичним запалом темних. Тоді з магією не завжди вдавалося поладнати, а от кулаки йшли в діло безвідмовно.

Але тепер павутина видавалась чаклунці природним продовженням її тіла. Досконалою і потужною силою, яка вимагала багато, але давала ще більше.

Варта несвідомо погладила медальйон, який лежав у декольте надміру відкритої сукні, й усміхнулася задоволено. Попри суцільний психоз показної радості довкола вона чітко вловила кількох потенційних жертв. Вони танцювали й піднімали келихи, їхні тіла звивалися у спалахах прожекторів, лазерів і хмарах штучного диму. А їхні душі тонули у хвилях гніву і ревнощів, їх затоплювало нещастя — по вінця. Біль і страх. Неприязнь і невдоволення. Цілий букет прекрасних жертв!

Варті на мить здалося, що всі в клубі — це потопельники, котрі з останніх сил намагаються вирватися, втриматися на поверхні, не потонути у власній темряві. Вони відчайдушно тягнуть руки вгору, волають про допомогу, борсаються з останніх сил, проте музика заглушує їхні крики.

Чародійка солодко потягнулася, ковтнула коктейль і стріпнула павутину з пальців.

Настав час комусь із цих людей потонути.

* * *

Варта помітила Морта за пультом діджея після третього коктейлю. Сповнена сил, вона дозволила собі трохи розслабитись, бо була певна, що у велелюдному клубі, та ще й з чехом під боком, легко вдасться виловити темного мага, який напав на неї.

— Над чим замислилась, красуне?

Дівчина відірвала погляд від танцмайданчика. Перед нею спинилась фіолетова сорочка, обтислі джинси, дорогий годинник і жахлива, чомусь модна стрижка з виголеними скронями.

— Над філософськими засадами у працях Сьорена К’єркегора, — відповіла Варта без усмішки.

Зазвичай складне ім’я данського філософа примушувало небажаних співрозмовників кілька секунд помовчати. Ефективніше було б сказати, що вона чекає на свого кавалера. Але якби фіолетова сорочка ошивався поруч довше, то помітив би, що її супутника підозріло довго немає. Адже Златан пішов у якійсь своїй справі…

Незнайомець коротко реготнув. Його сміх, гортанний і самовпевнений, чаклунці не сподобався.

— А як щодо танцю? Кльова пісня, — запропонував людський молодик, киваючи в бік натовпу тіл, який викликав у Варти тільки огиду.

— Ні, дякую.

— А якщо подумати?

— Ні. У мене цей процес не забирає стільки часу, як у тебе, — кинула дівчина і відвернулась в інший бік.

«Придуши-и-ила б його!» — шепнула внутрішня темрява, яка неспокійно вирувала після того, як Варта всотала достатньо енергії.

«Дочекаєшся Морта», — подумки відповіла дівчина самій собі.

Але надокучливий містер Фіолетова Сорочка поклав руку їй на плече.

— Слухай, — крикнув він, обдавши Варту ароматом вишневих цигарок, — якщо ти думаєш, що ти тут приперлася вся така довгонога й загадкова краля, що всі будуть падати штабелями, то…

Дівчина не дала йому договорити. Вона недбало вивільнила трохи сили й обплела шию молодика павутиною. Його рука відпустила плече чаклунки. Містер Фіолетова Сорочка закашлявся. Він сперся рукою на барну стійку, але рука зісковзнула. Склянка хряснула на підлогу.

— Гей-гей-гей! — крикнув бармен, помітивши, що щось не так. — Ану, не бушуй! А ні, то зараз тебе звідси винесуть.

Варта спостерігала за тим, як нахабний молодик розстібає верхні ґудзики сорочки, бо йому не вистачає повітря. Як зелені тіні прожекторів заливають його обличчя. Як захмелілі очі злякано підводяться на неї. Як звуки довкола стираються, ніби їх щось всотує. Як темрява всередині вирує тріумфально.

Як…

«Спинися, Вартова!»

Льодовий струмінь полоснув плече, спалахуючи болем.

— Ви погляньте, хто тут у нас! — стільки жовчі в голосі Златана Варта не чула вже давно.

Проклятий чех стріпнув крижану павутину з пальців. Молодик нарешті перестав задихатись і з цілковито спантеличеним виразом на обличчі почвалав кудись у бік вбиральні. Люсент у білій сукенці, вишитій блискітками, повисла на руці Златана і накручувала його кучері на палець.

— Дуже нехороша темна відшиває своїх кавалерів особливо жорстокими методами, — продовжив чех знущально і повернувся до світлячки. — Добре, що ми помітили її вчасно. Хтозна, чи не довелося б іще один труп пояснювати суддям.

Скидалося на те, що Люсент дивним чином досі вважає, що Златан на боці світлих. І що він сам світлий (а його аура знову відповідно змінилася). Довелося підіграти.

— Якщо пам’ять мені не зраджує, — Варта смикнула бровами, — то це ваших сьогодні оштрафували. За порушення правил Гри, так?

Люсент кинула в її бік зверхній погляд.

— Це було самогубство. Ми вже подали апеляцію в Конгломерат.

— Звича-айно, — Варта пригубила коктейль. — А ще написали листа зі скаргою вищим духам і перепросили людських богів. Запопадливі світляки так турбуються про свою репутацію!

— Пропоную не підживлювати її злість і піти потанцювати, — Златан зиркнув повз Варту байдуже.

Люсент на мить скинула зі свого лялькового обличчя вираз постійної зверхності, й чаклунка помітила те, чого аж ніяк не очікувала. Захоплення. Спалах інтересу. Очікування. Та Люцемова сестра, найпафосніша світлячка у місті, здається, втріскалась у проклятого чеха! Дівчина стрималась, щоб не розреготатися просто Люсент в обличчя. На щастя, Златан швидко потягнув її просто в глибини танцюючого натовпу.

Настрій Варти помітно покращився. Вона розуміла, що, звичайно, дарма так налягла на коктейлі й взяла-таки один алкогольний, а тоді дала волю темряві та накинулась на нещасного містера Фіолетову Сорочку. Але, на щастя, Златан втрутився. Ще й з такою супутницею! Цікаво, чи з наміром він з’явився їй на очі? Чи помітив, що тут щось не те?.. Але той вираз обличчя світлої Варта не забула б нізащо. Так, знати слабкість Люсент — це чудово. Особливо коли ця її «слабкість» — на твоєму боці. Ні, справді! Запасти на чеха! Чаклунка пригадала його розкішні кучері, іронічну усмішку і гострі темні очі. Що ж, об’єктивно Златан виглядав непогано, хоча на око й поступався Варті кількома сантиметрами. Але запасти на чеха!.. Дикоросла впаде з дивана від сміху, коли почує цю історію! Якщо, звісно, не виявиться, що і цей спалах захоплення Люсент — іще якась мудрована магія Златана. Бо з ним ніколи не можна бути певною!

Дівчина швидко допила коктейль і, обсмикнувши підступно коротку сукню, спробувала пробитися ближче до діджейського пульту.

Вона вперше бачила роботу Морта. Здавалося, що маг повністю занурився у свій світ музики і не помічає нічого довкола. А в такому натовпі аура розчинялась, як цукор у чашечці гарячого чаю. Можна підійти зовсім близько, зовсім непомітно. І це чудово.

* * *

— Ти маєш ще три секунди на роздуми, — Варта недбало стріпнула залишки павутини з кінчиків пальців, й іскри атаки розтанули в неї перед очима.

— Я нічого не знаю, — знову прохрипів Морт.

— Чому я тобі не вірю? — чародійка присіла біля нього, розпластаного на землі, і згребла світле волосся в кулак. — Ніч довга, тож думай, виродку.

З Мортового носа юшила кров після невдалого падіння.

Вузька вуличка біля службового виходу з клубу була безлюдною. Варта дочекалась завершення виступу мага й вислизнула з клубу саме тоді, коли Морт збирався його покинути. Перевага в силі була на її боці. Проте темний навідріз відмовлявся розповідати про замовників. Темрява всередині прагнула його знищити. Здоровий глузд підказував, що це не допоможе. Але коли вже випала нагода, треба гарно нагнати страху.

— Я знаю, що ти працюєш зі світляками, — процідила Варта.

Бліде обличчя Морта не змінилося.

— Тоді якого біса ти від мене хочеш? — маг сплюнув кров’ю.

— Хочу знати, хто й навіщо наказав напасти на мене. Усе просто. Розповідаєш — і я тебе відпускаю. Або продовжуєш комизитися, а я почну… скажімо, ламати тобі пальці по одному.

Насправді аж так шкодити йому Варта не збиралася, але практика показувала, що іноді краще перебільшити з погрозами — а далі суперник усе сам додумає.

— Садюга. Завжди такою була! — Морт сплюнув знову. — Ще у школі. Пригадуєш сихівські дуелі? Коли ви з Тайфуном?..

— Зуби мені не заговорюй, — відказала Варта, вивільняючи павутину.

Повітря довкола неї затріщало від непокірної енергії. Морт тут же застогнав, бо павутина змусила його втискатися в брудний асфальт. Секунда, дві, три…

— Світляк! Їй-богу, Варто! Головний світляк! — Морт захрипів. — Прошу, годі!

Чаклунка спинилась.

— Сволота… — видихнув темний.

— І що він хотів? — Варта глибоко вдихнула, бо ця атака витягнула з неї багато сил одразу, і серце стукотіло неспокійно.

— Та що! Вирубити тебе. І відвезти до них на розмову. Ти ж не пішла б сама. Більше нічого не знаю.

Дівчина стиснула кулаки. Тільки не зірватися. Тільки не зірватися.

— Та й не зробили б вони нічого! Я взагалі підозрюю, що ти — одна із жертв. Бо Люцем — це я тільки тобі кажу! Ексклюзив! — то от Люцем спочатку хотів просто провчити за дуель. Легко налякати. Аби не рипалась надто. Тебе ж бояться, Варто. Ти ж у нас крута… Але потім він різко змінив свою думку. І наказав привезти тебе до них. Тихо-мирно.

— Хто ще знає про твою підозру?

— Думаєш, мені кажуть? — Морт хмикнув і почав зводитись на ліктях. Руки в нього були всі в порізах: певно, натрапив на розсипане скло. — Вони переможуть, Варто. Я тобі кажу. Хочеш вижити — ще можеш приєднатися.

— Чорта з два, — дівчина сіла на бордюр, відчуваючи втому і спустошення.

— Але вони переможуть. Бо їм допомагають.

Не було потреби казати, хто. Судді. Судді та їхні прокляті закулісні ігрища. Адже Златан казав, що суддя польський на боці світлих. Що інші теж мають свій інтерес. І все одно, озвучені кимось іще, крім клятого чеха, ці слова набували більшої ваги. Прірва глибшала.

— І тому ти, телепню, зрадив своїх? — визвірилась дівчина.

— Своїх? — маг реготнув зневажливо. — Відкрий очі, темна. Нема ніяких «своїх». Є маги, якими завідує Тайфун, але в нього клепки, як у підсвічника моєї прабабці. Є алхіміки, які горді та вперті. За своїх порвуть, а на інших плювати. Є відьомський шабаш, якому взагалі плювати на всіх. Ці завжди можуть десь відсидітися. Тоді «свої» — хто вони?

Варта стиснула губи. У словах Морта частково була правда. Проте все одно вона не могла прийняти це виправдання.

— Навіщо ти світлякам? — спитала дівчина натомість. — Ні сили, ні розуму.

— У всіх є таємні таланти, Варто. Співпраця не заборонена.

— І тобі самому не огидно? Завтра Тай знатиме. І шабаш, й алхіміки. Можеш бути певен щодо цього.

— То нехай… Ставки надто високі. Вибачай, але я планую вижити в цій Грі. Ай… — Морт стріпнув рукою. — Ти добряче мене приклала…

— Сам нарвався.

— А от і зборище темних, — продзвенів голос Люсент.

Варта здригнулась і підхопилася на ноги.

Світлячка вийшла з-за повороту, тримаючи Златана попід руку. Навіть у вузькому переході між двома цегляними стінами вона ступала, наче королева на червоній доріжці.

— А я очікував побачити тебе в клубі, — оторопів Морт, зиркаючи на Люсент.

Варта піймала себе на думці, що теж не помітила ауру світлячки. Чи не Златанова це робота?

— Це не так важливо, — у словах Люсент продзвенів лід. — Але я почула достатньо. Ти кинув тінь на ім’я мого брата, глави світлих Львова. Звинуватити його у намірі викрасти — і кого! — пітьмаву чаклунку! Нечувано. Ще й посмів видавати їй дані про наші підозри щодо жертв. Я розчарована тобою.

— Подивися на це з іншого боку, — Морт підхопився на ноги куди швидше, ніж Варта сподівалася. — Вона тут. І ми тут. Вона одна — нас троє.

Дівчина напружилась. Глухий кут за спиною. До виходу на вулицю треба обійти і Морта, і Люсент, і чеха. Вона вже автоматично вираховувала, як перемогти їх — усіх трьох. Адже Златан, мабуть же, буде й далі прикидатися, що він зі світляками.

— А що, Люцем думає, ніби оця — справді жертва? — спитав чех із недовірою і краплею інтересу.

— А це, шановний гостю, не твоя турбота, — відповіла Люсент відсторонено.

Варта зціпила зуби. Можливо, вона переоцінила інтерес світлячки до її нового знайомого.

— Тарновецька, якщо ти вмієш оцінювати сили гарно, то я певна: вирішиш здатися без бою. Навіщо нам зайва кров? Ми ж не хочемо пошкодити твою… майже сукенку, — Люсент із насмішкою зміряла поглядом оголені ноги темної.

— Ти хочеш битися чи язиком тріпати? — Варта відчула приплив азарту. Троє — то троє. Морт уже знає, що не варто з нею сперечатися.

— Любко, я спитав, — повторив Златан твердим тоном. — Чи ваш глава думає, що вона жертва? І хто ще про це знає?

— Ніхто, крім нас, — раптом слухняно відповіла Люсент, ніби її перемкнуло.

— Добре, — чех широко усміхнувся.

Варта приготувалась до нападу. Проте ніхто не встиг атакувати. Натомість світ довкола сповільнився.

Ось її рука, з котрої по краплі виростає павутина енергії, що вібрує й подзвонює. Ось Морт, який дивиться на свою правицю, ніби намагається зібрати силу для атаки. Ось Люсент, здивована, адже сказала Златанові те, що не планувала. Вона повертається в його бік. Біле волосся злітає від різкого руху.

Ось проклятий чех. Для нього час тече невпинно.

Він одягає темні тонкі рукавиці. Криво посміхається. Шепоче щось собі під носа.

Крок — його рука на плечі Люсент.

Золото щитів довкола Златана.

Він нахиляється до світлої. Каже щось. Енергія обплутує її. Вона падає. Просто на асфальт. Біла сукенка — в пил і болото. Уламок скла черкає ногу Люсент. Вона не здригається навіть. Не підводиться. Повітря дрижить дрібно.

Крок — рука падає на плече Морта.

Кучері чеха здіймаються неприродно. Довкола нього наче росте щось жахливе й невидиме. Росте і заповнює собою все. Колосальна сила.

Він шепоче щось Мортові. Маг опускається на коліна. Тоді безвольно падає теж. З його рук і далі стікає кров. Очі розплющені й налякані.

Крок.

Варта задкує і хоче втекти. Вона опускає погляд на руки Златана. Шкіряні рукавиці.

Спогад розтинає її, як ніж. Вгвинчується у кістки. Вириває назовні крик.

«Ми вмиваємо руки, Богуміне…», — казав хтось давно-давно. До того, як спалах поглинув її. Рукавиці, щоб не торкатися крові. Рукавиці як знак влади.

Тріск келихів. Полум’я на зелених шторах. Маятники. Сотні маятників.

«Вартова!»

«Вартова!»

«Вартов-а-а-а…»

— …Варто! — руки Златана вчепилися в її плечі та струсонули. — Варто, слухай мене.

— Що ти… — дівчина відчула, як час знову рухається у звичному ритмі. — Що з ними?.. — кивнула на Морта й Люсент, заціпенілих на асфальті.

— З ними все добре. Слухай! — чех узяв її обличчя в долоні та примусив дивитись на себе. Темні очі стали мовби маячками, що допомагали втриматись на поверхні. — Слухай же. Я порушив одне правило, щоб підмінити їм спогади. Ніхто не дізнається, що ти жертва. Але це має свою ціну. Тому зараз тікай звідси. Геть. Якомога швидше. Їдь додому. Там і залишайся. Поки я по тебе не прийду. Чула? — гладка шкіра рукавиць холодила щоки. — Так треба. Чула? Варто, негайно скажи мені щось!

— Чула, — видихнула вона.

Світ тремтів.

— Тоді геть. Негайно! — Златан силоміць відвів її до виходу з вузького переходу і виштовхнув на вулицю. — Щезни звідси, Вартова! — заволав він.

Варта не озирнулася. Вона зняла туфлі й побігла вперед босоніж, не розбираючи, чи це правильний напрямок. Головне було вибратися звідси. Головне було опинитися якомога далі від Златана. Ця настанова бухкала в голові, ніби чех її насильно всадив туди.

Чаклунка відчувала, як ноги саднять. Але не могла спинитися. Ще ні.

Златанові було страшно. Коли він проганяв її, йому було страшно. І цей страх перейшов у неї і підштовхував уперед.

«Тікай, Вартова…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

Дівчина, що хотіла поїхати

— Ми повинні помиритися з алхіміками, — Варта подивилася на екран телефону і скрипнула зубами, передчуваючи реакцію Тайфуна на її слова. Але їй було щиро байдуже. Глава темних мав увімкнути здоровий глузд, або стане гірше. Вистачало вже й того, що Морт перебіг до світляків і недвозначно натякнув на могутню підтримку за спиною Люцема. Варту досі пересмикувало від згадок про вчорашню ніч.

— Сам знаю, — буркнув друг й потер шию широкою п’ятірнею. — Я вчора повівся зле. Але слухай, Варто, чи не забагато в Аллі гонору?

— Запхни той гонор собі до одного місця. Поки ми гриземося, світляки мають із цього зиск.

— І як ти це уявляєш? Мені прийти до Аллі з Максом і бухнутися на коліна та бити їм поклони?

— Роби, що хочеш. До вечора вони мають бути з нами.

— Я ще подзвоню тобі, — буркнув Тайфун і вимкнувся.

Варта кинула телефон на стіл і втупилася в стелю.

До роботи було трохи часу. Падлючий чех не вийшов на зв’язок. Узагалі. Що так налякало його вчора? Що це взагалі було вчора? Сповільнення часу. Цілковито незнайома, потужна магія. Ірраціональний страх, який витісняв усі думки…

— Аґато! — мамин крик прозвучав так раптово, що дівчина ледь не скотилася з дивана.

— Що за пожежа? — вона вибігла в коридор і перехилилась через перила над сходами, які спускалися у вітальню й кухню.

— До тебе прийшли! — голос матері звучав здивовано і насмішкувато водночас.

Варта метнулась назад у кімнату, схопила з ліжка рюкзак, зі столу — телефон і побігла вниз, певна того, що ось і Златан…

— Ну привіт, дуже нехороша темна, — Еверест стояв на порозі й похитувався вперед-назад. Його світле волосся блискотіло під сонячними променями, а блакитні очі не виражали ні краплі знічення, хоча зараз він вельми наривався. Прийти до темних додому, без попередження чи запрошення — нечуване нахабство.

— Тебе які святі принесли, світлячино? — дівчина розізлилась на співробітника навіть не за те, що той посмів припертися до неї додому, а за те, що він не Златан.

— Шановна пані Тарновецька сказала, що світлим до вас вхід заборонено, тому я попросив покликати тебе вниз, — повідомив Еверест без краплі образи.

— Шановна пані Тарновецька має багато справ, тому я залишу вас наодинці, — озвалася мати. — Вартусю, якщо хочеш пригостити гостя чаєм зі свіжими булочками, можеш передати йому ослінчик, і він сяде надворі біля клумби.

— Гість зараз піде геть, — силувано осміхнулась Варта і зиркнула на Евереста з усією можливою експресією. Світляк не поворухнувся. — Геть з мого порога, — прошипіла вона. — Зачекай внизу біля воріт.

— Овва. А я розраховував на ослінчик і печиво, — світляк награно схлипнув і розвернувся на п’ятках, щоб іти вниз.

— Ну і? — мама посміхалась, але в її погляді Варта помітила більше стурбованості. — Мені починати перейматися?

— Це Орест, — кисло відповіла дівчина. — Він працює в моїй кав’ярні. Я з ним говорила рази три за пів року. Напевне, менеджерка призначила нам якусь роботу зранку, і тому його принесло ще до початку зміни.

— Я бачу, як він на тебе дивиться. І я це не схвалюю. Він нахабний. Він низький. Ще й блакитноокий блондин — це ж стереотип світлого!

— І скандинава, — огризнулася Варта.

— Стереотипні скандинави, люба моя, ви-со-чен-ні, — мрійливо осміхнулась мама. — Ну гаразд, іди вже.

— Я, мабуть, не прийду сьогодні… Гра набирає обертів.

Мама нічого не відповіла, але так картинно закотила очі, що Варта прекрасно уявила її думки і поспішила грюкнути дверима, аби уникнути настанов про обачність і безпеку.

* * *

— Я прийшов тебе провести, — повідомив Еверест безтурботно.

Він справді чекав її внизу біля воріт, і не скидалося, щоб уся ця ситуація здавалася йому дивною.

— Ти що, знущаєшся? Навіщо мене проводжати? — сторопіла Варта, бо геть не оцінила порив співробітника.

— На випадок, якщо ще якийсь темний вирішить тебе вирубити.

— Дякую, з попереднім охочим я вже розібралась. А якщо хтось із моїх друзів побачить нас разом, то проблем побільшає, — вона мимоволі пригадала, як Молібден визвірився на неї, коли зустрів разом зі Златаном, і не хотіла повторення історії.

— Ми працюємо в кав’ярні разом. У тебе залізне алібі. На відміну від голови, — світляк посміхнувся.

— Нещодавно ти обзивав мене чудовиськом, — зауважила дівчина.

— Але я світлий, тому моя доброта розповсюджується навіть на таких, як ти.

Після кількахвилинної словесної сутички Варта зрозуміла, що вона швидше дійде до роботи, ніж позбудеться Еверестової компанії.

На щастя, дорогою вони нікого не зустріли.

День тягнувся нестерпно довго. Обличчя в залі злилися в одну смугу. Навіть постійні причіпки Пані Цербер не дратували. Варта крадькома зиркала на телефон, коли менеджерки не було поруч. Але Златан не писав. Златан не дзвонив. Златан навіть не чекав на неї після роботи, як робив це останніми днями.

— Ти додому йдеш? — Еверест виріс за спиною, ніби тінь.

— Ні, — огризнулася Варта, вперто розглядаючи вікна кав’ярні в очікуванні, що ось-ось там майне кучерява голова нового знайомого.

— Тоді я проведу тебе деінде, — стенув плечима світляк. Він стовбичив позаду, і чаклунка відчувала його погляд потилицею. І це дратувало.

— Звільни мене від потреби розбивати тобі носа, щоб позбавити хворобливих бажань, — зітхнула дівчина. На мить вона подумала, а чи не міг світлий алхімік справді якимось дивом зацікавитись її персоною. Але це була зовсім сміховинна думка.

— Пішли, — кинув Еверест прохолодніше. — У мене теж є справи, окрім як турбуватися про твою безпеку.

Ці слова світляка знову нагадали Варті про Златана. Вона краєм ока зиркнула на блідий профіль співробітника, обрамлений світлими, ще й вицвілими від літнього сонця патлами. Ні, ні краплі не схожий на чеха. Але щось об’єднувало їх насподі — мовби нитка, невидима оку.

Раптом нова й трохи ризикована ідея відвідала Варту. Адже так, було те, що світляка із чехом об’єднувало — тому вселяло підозри. Дівчина награно зітхнула і вирішила погодитися на компанію алхіміка — задля перевірки цієї ідеї. Бо сам нарвався!

* * *

— Це дуже погана думка, Варто, — відповів Еверест із усім можливим світляцьким осудом.

— Та-ак? — дівчина осміхнулася, розхитуючи медальйон на ланцюжку. — Тоді пропоную покінчити із цим швидше.

Вона була певна, що наклала на алхіміка достатньо сильні пута, щоб виграти собі хвилину-другу. А більше їй і не потрібно. Навіть якщо якісь люди й побачать їх із вікон, то нікого не здивує пара, що зазирнула в один із пошарпаних двориків у центрі в пошуках пригод чи кнайп. А незримі пута, виплетені з павутини і стягнуті довкола рук світляка, неосяжні для простих людей.

Чаклунка підійшла впритул до алхіміка. І повісила медальйон йому на шию. Нічого не сталося. Еверест не намагався звільнитися. Він просто стояв навпроти неї і свердлив невдоволеним поглядом.

— Ну і? — спитав він похмуро.

— Минулого разу ти сахнувся так, ніби тебе обпекло вогнем, — зауважила Варта.

— Я вмію витримувати біль, сильніший за цей. А ти уважна, що примітила-таки.

— Так сталося, — Варта вирішила не згадувати про те, що схожа реакція на прикрасу і в її нового знайомого з Чехії. — То що з моїм медальйоном чи з тобою не так?

— Могла б просто спитати, — фиркнув Еверест. — Але ні, обов’язково треба по-темному. Скористатися моїми добрими намірами, зв’язати і нап’ялити це на мене.

Варта помітила краплини поту на його чолі. Алхімік стиснув зуби. Певно, йому таки зле.

— Я могла спитати — ти міг збрехати. А так побачила, що моя прикраса справді має на тебе вплив. Трохи незвична проблема. Я такого ще не бачила і, наскільки знаю, це просто старовинний локет, ніяк не зачарований. То у чому тут річ?

Дівчина зняла медальйон і струсила пута зі світляка. Еверест скривився й потер зап’ястя.

— Конкретно твій медальйон тут ні до чого. У мене алергія на золото, — відповів він трішки роздратовано. — Неприємна штука. Ну але ювелірки я не ношу.

— І що ця алергія робить? — хмикнула дівчина, не до кінця вірячи словам світлого.

— Неприємно робить. Тому якщо захочеш мене закатувати якось, то найкраще зробити це там, де багато золота.

— Добре, так і зроблю, — неуважно кивнула Варта, замислившись над тим, чи і в Златана така ж біда, і вирішила уточнити: — То це магічна проблема? Хіба алхіміки не славні тим, що в половині легенд обертають різний мотлох на золото?

— У львівських легендах точно фігурує бруківка як матеріал для перетворень… Щодо алергії, то вона не розповсюджується на інших алхіміків. Це, так би мовити, родинна проблема, — світлий скривився, ніби не хотів згадувати про своїх родичів і взагалі говорити на цю тему.

Урешті, звільнившись від химерного впливу медальйона, Еверест усе одно вирішив провести її — о, неосяжні альтруїстичні нахили світляків! — тому Варта позбулася небажаного супутника аж біля дому відьом.

— Аллі послала Тайфуна, — повідомила їй з порога Дикоросла.

— Чого й варто було очікувати, — похитала головою Ружичка.

— Тільки ти цього йому не кажи, — докинула Ромашка.

— Не буду, — дівчина кинула рюкзак у кутку і впала на диван. — Не день, а божевільня.

— Не можемо не погодитися! Зате глянь, — Ружичка розстелила на журнальному столику мапу міста з позначеними на ній точками. Варта примітила, що стіл новий (вчорашній же розтрощив сам Тайфун, коли Макс накинувся на нього). Дівчина застогнала, уявляючи, чого вартуватиме знову їх помирити. Максиміліан, хоч і не належав до алхіміків, міг закатрупити за Аллі. І пощастило, що вчора до цього не дійшло.

— Сюди глянь, Вартусю! — шпикнула її ліктем Ружичка.

Варта перевела погляд на мапу.

Дикоросла та її подруги встали в коло і заспівали щось невиразне. Їхні глибокі та дзвінкі голоси спліталися, наче павутина. Резонували між собою. Затягували. І чаклунка майже зримо відчувала, як у колі розростається магія, як вона захльостує мапу…

— Прояви! — раптом скрикнула Дикоросла і плеснула на стіл зілля з глиняного горнятка.

Різкий запах заповнив кімнату. Зелена калюжа розпливлася по мапі.

— Диви, онде! — кинула відьма.

Варта схилилася і придивилась. Слабкі завихрення, схожі на те, як хвилюється повітря над вогнищем, з’явилися над точками міток. І одна там, де нічого ще не було. Сихів.

— Це місця, де вивільнялася потужна магія останнім часом, — осміхнулась Дикоросла, витираючи зілля шматкою. — Усі збіглися з уже позначеними мітками. Тож заклинання й зілля працюють гарно.

— Ми віримо, що нова точка там, де вказано, — Ружичка обвела місце завихрення, яке вже тануло, олівцем. — Територія велика, але відкрита. Шукати легко. Не те, що по тих лісах на Підголоско!

— Отож, сьогодні ганяємо сихівську гопоту, — осміхнулась Варта, згадуючи стереотипи про спальний район, — і сихівських світляків.

— Неф з Ерран та їхніми поїхали туди, щоб відшукати точку, як тільки посутеніє. І оберігати її від світлого кодла, якщо знадобиться, — спохмурніла Ромашка.

— А на Таєві жертва, — додала Ружа. — Він думав, що вийде залучити алхіміків. Що коли ті взнають про потенційну мітку, то це задобрить їх. Та Аллі заїлася: ні та ні. А Тай вже й вибачався — все ніяк…

— Я допоможу йому, — відповіла Варта. — Дік, підеш зі мною?

— А ще б я тебе кинула! — Дикоросла з готовністю почала пакувати баночки із зіллями в свою вишиту сумку.

Варта зиркнула на мовчазний екран мобільного. Златан досі не дав про себе знати.

— До речі, дівчата, — чародійка сховала телефон до кишені, — Морт таки зрадив нас і бігає хвостом за Люсент. Тому з ним жодних справ.

— Скажеш таке! — обурилась Ружичка. — Він утратив нашу повагу ще тоді, як підставив Макса. Слизький тип. Та й не вельми він сильний, щоби пантрувати, що він не за нас.

— От і добре. Тоді ходу. Сонце скоро сідатиме, — Варта визирнула у вікно і примружила очі. Їй згадалося, з якою злістю проклятий чех завжди дивився на призахідне світило. Де ж його носить?..

* * *

Варта відчувала дивну тривогу і майже ніякої радості, коли кров розбризкалась над знаком мітки.

Кров світлячої жертви. Жертви, котру вони з відьмами і чародіями знайшли. За щасливим збігом, та жила на Сихові теж. Її видало те, що надто багато світляків зібралися разом, щоб захистити свою. А по сусідству жила одна з відьом, котра не могла пропустити таке скупчення без уваги. Не обійшлося й без сутички, проте кількісна більшість таки переважила. Група Альтера згодом ще намагалася відбити точку, проте охорона в обличчі Нефа, Ерран та їхньої тусівки дала їм різку відсіч. А тоді австрійський суддя Фелікс засвідчив, що все відбулося згідно з правилами, зняв постефекти з Ружички, яка позначила мітку, і залишив їх святкувати здобуття наступного очка.

Дикоросла, яка спочатку дуже поривалася сама зайнятися жертвою, ледь не рвонула геть услід за суддею, щойно все закінчилось.

— Мені так паскудно, я не маю сили сьогодні тусити, — виправдовувалась вона. — Так що погуляйте і за мене!

— Я теж пас, — додала Варта на здивування друзів.

— Та ну вас! — реготнув Тайфун, котрий після успіху повернув собі звичний запальний настрій. — Ми ведемо в рахунку, а вам не хочеться відзначити це?

— Відзначимо перемогу у фіналі, — примирливо відповіла чаклунка. — І я хочу ще трохи прогулятися сама. Уже голова паморочиться від цієї крові, — кивнула вона на прощання, перш ніж піти геть.

Неф іще кинув уїдливий коментар про те, що Варту підмінили, якщо її почала турбувати кров. Але дівчина проігнорувала його.

Насправді вона не хотіла гуляти. Ніяк не реагувала на кров. Навіть спати не хотіла, попри те, що виснаженість останніх днів пролягла синцями в неї під очима. Чаклунка до останнього сподівалася, що варто їй опинитися наодинці — і проклятий чех з’явиться, як завжди. Точніше, як завжди за останні кілька днів.

Вона вже шкодувала, що залишила його вчора. Піддалася, коли на неї накотився страх. Не дізналась нічого достеменно. Адже Златан — ким би він не був — не всесильний. Можливо, в той момент він теж потребував допомоги. Можливо, він у небезпеці. Можливо, з ним щось сталося…

Гра загострювала тривоги в сто крат сильніше. У світлі того, що сталося — вбивство Софі, зрада Морта, Люцемові підступи, самогубство світлої жертви, а тепер ще й образа алхіміків — Варта не знала, чого чекати далі. Внутрішній голос шпикав її, що краще би за себе турбувалася — адже їй теж бути жертвою. Або за близьких друзів — нашорошену Дикорослу, яка тільки хотіла опинитися подалі від Гри, розгаряченого Тая, який часом діяв надто різко, ображену Аллі, яка точно не хотіла б давати фору світлякам, але сутичка з Таєм не дає їй переступити через власну гордість, і хтось мусить підштовхнути їх до примирення… Варті вистачало гризот.

Але клятий чех теж не зникав із думок.

Але телефон лише вперто повторював, що «абонент знаходиться поза зоною».

* * *

Ніч без сновидінь принесла трохи полегшення.

Уранці дівчина знову сягнула по телефон — і знову нічого. Вона спробувала зателефонувати, коли одягалась на роботу і зловила дев’ять гудків без відповіді.

— Аґато! До тебе прийшли, — здивований мамин голос вивів Варту з роздумів про те, чи не час уже шукати труп чеха, і вона швидко вибігла на сходи.

— Пошли його в пекло! — гаркнула чаклунка, підозрюючи, що Еверест нині хоче швидкої і болючої смерті від її рук.

— Ну, ви самі чули, — материн голос став вибачливим. — Дівчинка в нас вельми нестримана. Якщо ваша ласка зачекати, то в нас тут такі булочки з родзинками, що ах-ах… Осьо!

Варта сторопіла. Зі світляком мати так не говорила б. А якщо це не світляк…

Вона перестрибнула через п’ять нижніх сходинок, ледь не зіпхнула вазон зі столу і влетіла у вітальню.

— Я теж за тобою скучив. Але якийсь день не бачилися — і вже «пошли його в пекло»? Де твої манери?

— Їй-богу, я придушу тебе цими ж руками, падлюко-о! — Варта простягнула руки вперед, підійшла до Златана і вчепилася в комір його сорочки.

Очі чародія блискотіли радісно. На тілі — ніяких видимих слідів від побоїв чи тортур. Чех устиг вже надгризти булочку. Виглядав цілком вдоволеним.

Дівчина розсміялася від полегшення. Тоді відпустила його. Тоді озирнулась.

— Заспокойся. Усе гаразд, — Златан говорив несподівано м’яко і тихо, наче вся його іронія була лише зовнішнім захистом. Як ті золочені щити, якими він користувався час від часу.

— Сам нагнав на мене страху, нічого не пояснив і ще спокою вимагає! — Варта бухнулася в крісло і теж потягнулась за булочкою. Тільки тепер усвідомила, наскільки напруга й тривога давили на неї після тієї сутички під клубом.

— Так вимагала ситуація, — ухильно відповів чех. — Але тепер нам треба йти. Збирайся, я почекаю на тебе внизу, біля воріт, — він, як завжди поривисто, попрямував до дверей, не давши Варті нічого розпитати. Вона стрималась від ірраціонального бажання кинутися за ним — здавалось, що Златан зникне, щойно переступить поріг. Проте у дверях він озирнувся, усміхнувся до неї і пішов стежкою вниз.

— Цей прикольний, — мама схвально закивала головою, щойно двері за чехом захряснулися. — Бачу, з початком Гри в тебе побільшало залицяльників.

— Це суто ділові стосунки, мамо, — втомлено відповіла Варта. Не розповідати ж, що чех має намір пролити її кров над міткою.

— Але кучерики в нього стильні. Як у того канадського прем’єра… А от ніс міг би бути й меншим.

— Дякую, мамо. Я йому передам.

— Але де це ти знайшла його?

Дівчина закотила очі, проте розуміла, що їй не уникнути розпитувань. Тому кинула:

— Та він сам приїхав. Звуть Златаном.

— Балканець? — спохмурніла мати.

— Ніби чех.

— Давно приїхав?

— Та ні… минулого тижня. А що?

— Він підозріло сильний. Я, може, й не експерт, але не раджу довіряти магам, котрі приїздять до Львова на час Гри.

— Знаю-знаю. Бувай, — Варта поклала булочку на тацю і поспішила до дверей.

Їй щонайменше хотілося зараз обговорювати підозрілість чеського чаклуна. Надто багато запитань і надто мало відповідей, які вона знала. Оскільки у Грі переважно брали участь саме ті, хто жив у обраному місті, то материна підозра мала сенс: ну що чужинцеві робити тут під час кривавої біганини?

Варта не знала, чи регламентується це правилами Гри, що сюди не приїхав ніхто, скажімо, із сусідньої Польщі, чи просто тамтешні маги не бачили сенсу наражатися на небезпеку, яка куди вища, ніж чаклунка думала собі до початку змагання. Чи — на цій думці її замлоїло — правління Конгломерату, яке зазвичай не цікавилося реаліями тутешніх магів, могло повважати, що їхні життя — якраз гарна розмінна монета. Тому й дало собі волю в тасуванні правил та сплітання інтриг. Адже ніхто не заступиться за львівських чародіїв. Адже в них немає свого судді чи фракції.

Але хоча б одна тривога розвіялася — і смикала кутики губ в усмішку.

— Ти чого така радісна? — спитав Златан, коли дівчина спустилася сходами до нього.

— Ми вчора позначили мітку, — повідомила Варта, гасячи радість у голосі, яка насправді була спричинена тим, що він тут — і ще й у порядку. — Ведемо в рахунку.

Чех її ентузіазму не поділяв.

— Ще навіть не середина Гри. Не час розслаблятися.

— Так, але відьми зварили зілля за старовинним рецептом, яке допомагає знаходити місця міток. Приблизно. А що було з тобою?

Златан осміхнувся.

— Нічого хорошого. Пішли…

— Нічого хорошого? І це все? — Варта спинилась біля воріт. — Та позаминулої ночі ти виглядав так, ніби плануєш зіткнутися зі смертю, не менше.

— І до моєї честі, я це пережив, — Златан повернувся до неї і стишив голос. — А тепер краще ти скажи: якого біса тебе понесло вчора до мітки, коли я чітко сказав: не рипайся?

Варта різко втягнула повітря носом.

— Годі говорити зі мною таким тоном.

— Годі ризикувати нашою домовленістю, — відрізав маг.

Чаклунка підійшла до нього впритул, хоча їй і здавалося, що темні Златанові очі здатні пропалити наскрізну діру.

— Не забувай, що я — у Грі, — процідила дівчина крізь зуби. — Твоїми стараннями теж.

Маг скривив губи і схопив її за плече, стиснувши до болю.

— Не забувай, що твоя безпека найважливіша. А тепер пішли.

На одну довгу мить Варті захотілося його вбити, але вона не дала темряві жодним чином виразити це назовні.

* * *

— Що це значить? — чаклунка довго-довго дивилась на потертий папірець, який показав їй маг.

— Устина Дика, — прочитав він. — Вона ж відьма Дикоросла. Вона ж, наскільки я пригадую, твоя подружка. Наступна жертва.

— Де ти це дістав? — чаклунка, звичайно, підозрювала, що проклятий чех дуже непростий. Але дізнатися ім’я ще однієї жертви…

— Де дістав — вже нема, — він вихопив у неї папірець і спопелив його одним дотиком, а тоді акуратно здмухнув попіл із пальців. — Це єдине, що мені вдалося знайти…

— Я маю попередити Дикорослу, — спохопилася Варта. — У відьом є зілля, яке дозволяє мітці жертви проявитися вдень. Якщо ми перевіримо це і твоя інформація виявиться правильною, то будемо оберігати Дік, як зіницю ока.

— Звучить непогано. Те зілля може стати корисним. Я читав, що його рецепт втратили в часі попередньої Гри…

— Немає нічого такого, що наші відьми не наварили б! — відказала Варта і швидко набрала подругу.

Гудок, два, три…

— Не бере, — здивувалася чаклунка. — Дикоросла завжди на телефоні.

— Навіть у душі? — поцікавився маг іронічно.

— Не знаю, — дівчина вже набирала Ружичку.

На щастя, відьма взяла слухавку після другого гудка.

— Привіт! — видихнула Варта. — А де Дік? Вона щось ігнорує мене.

— Ой божечки, звідки стільки паніки? — Ружичка розсміялась. — Наша непосидюча Дика з самого ранечку зірвалась у гори. Казала, бабка Рутмера щось від неї хоче. Обіцяла за день-два повернутися, аби ніц цікавого не пропустити. А тобі горить? Якщо тре якусь настоянку, ти тільки скажи! Шабаш тобі зготує. Заходь до нас, ти вчора таку гулянку пропустила!

— Чи ви здуріли її відпускати? — перебила її Варта. — Жертва помре, якщо спробує покинути місто! А що, коли це Дік?

Ружичка не поділяла її турботи.

— Не сварися на мене, пітьмава, — відказала вона тихо. — Вона ще з учора випила нашої бовтанки для виявлення міток й казала, що ніц на ній нема. Того Дика вільна йти куди завгодно. Чи мені її припнути було?

— Ні. Подзвони мені негайно, коли Дикоросла повернеться, — Варта поклала слухавку і втупилась в екран телефону. — Жертва не може покидати місто, — пробурмотіла вона. — Ми ж уже перевірили це на мені. Але Ружа каже, що Дік поїхала в гори.

— Коли?

— Зранку… І зілля не виявило її мітку.

— Бреше!

— Їй нема чого мені брехати.

— Тоді Дикоросла бреше, — стенув плечима Златан.

— Вона б не… — Варта затнулась і пригадала слова подруги про те, що вона втекла б із міста, якби стала жертвою. Але їй у будь-якому разі це не вдалося б. І вона знала це. Щось не сходилося. А головна винуватиця їхньої турботи не виходила на зв’язок.

— Ми мусимо знайти Дік, — відказала чаклунка. — Якщо хтось ще дізнався, що вона — наступна жертва, а шабаш вірить, що вона в горах, то… Дикоросла в біді.

* * *

— Вона з міста навіть не намагалась виїхати. Я б дізнався, — кинув Златан різко.

— Я подзвонила на роботу. Там її не бачили. Ружичка збирає відьом…

— Ми повинні діяти окремо від них.

— Може, забудеш про свою таємність, коли моя найближча подруга — жертва?

— Ем… Ні.

Варта ледь не загарчала від безсилля.

— Зберися. Думай. Куди вона могла зникнути? — голос Златана мав би звучати заспокійливо, але лише дратував.

— Уявлення не маю! — Варта безцільно гортала повідомлення на мобільному. — Дикоросла завжди на зв’язку. Завжди все дізнається першою. Ніколи не зникає…

— Вороги. Думай про ворогів. Тобі видніше, що на споді тутешньої тусівки.

— Не було в неї ворогів! Принаймні явних не було.

— А світляки?

— Нікого конкретного, — тут Варта пригадала нещодавню сутичку. — А якщо Морт і Люсент знали про мене, то чи могли вони дізнатися й про Дік?

— Я потурбувався, щоб вони більше цього не пригадали, — заперечив маг. — І їхній глава теж. Тому вони відпадають. Світляки ще не знають, проти кого вирішили бавитися, — він хижо всміхнувся.

— Думай-думай-думай… — Варта вчепилась у неслухняне волосся обома руками. — Алхіміки! Вона з Молем трохи мутила… Але алхіміки обізлились на магів і відьом.

— До біса образи. Хто в них найбільш адекватний?

— Мель! Він брат Аллі, Моля та Ферума. Хоч він і світляк, але тусується з нами часто. Згори воно, — Варта швидко знайшла номер Мельхіора і тицьнула зелену трубку на екрані. — Давай-давай… є! Мелю, це Варта! Говорити можеш? Дикоросла зникла. Ваші не знають нічого?.. Я на Коперника. Біля пошти. Добре…

— І? — чаклун неспокійно хрускотів пальцями.

— Мель на парі, — всміхнулася Варта. — Але він хоче допомогти в пошуках. Я забіжу і з ним швидко переговорю. А ти можеш за той час зачекати десь…

Златан стенув плечима і пішов у напрямку парку. Варта подивилась йому вслід, а тоді побігла до університету, де викладав Мельхіор і сама вона недавно іще навчалася. Бо, попри магічні сили, мати людську професію воліли багато з їхніх друзів. Адже багато хто потім втрачав у магії, і не всі зв’язували із нею життя, як-ось відьми, котрі могли завжди варити зілля і збувати їх за вельми вигідними для них цінами.

Варту аж пересмикувало від думки, що колись павутина може не слухатися її, як зараз, а темрява не впиватиметься її силою. Мама любила жартувати на цю тему і твердила, що якби Варта мала менше сил, то менше переймалася б їхньою потенційною втратою чи послабленням. Але їй і уявити це було важко: власна магія чулася такою глибокою, рідною, важливою — і будила зачаєну гордість. Адже ця сила — її спадок. Дарунок від батьків, котрі не залишили їй нічого, крім родинної прикраси і палючої сили в крові. Батьків, котрих вона ніколи не побачить, але знатиме: вони були з біса могутніми темними чародіями. І цього — досить.

Варта швидко збігла сходами нагору і піймала Мельхіора одразу біля виходу з аудиторії.

Тихий і сором’язливий алхімік часто спілкувався з їхньою тусівкою через приналежність до змішаної сім’ї. Дивно було побачити його зараз у бездоганно випрасуваній сорочці й окулярах, та ще й з незвично серйозним виразом обличчя.

— Що сталося? Тільки стисло: я з пари втік, — знічено прошепотів Мельхіор.

— Ти викладач чи студент? З пари втік! — хмикнула Варта. — Треба казати: вийшов у справі…

Мель коротко кивнув і нетерпляче вперся в неї поглядом.

— Гаразд. Справа така. Дикоросла сказала шабашу, що їде додому, в гори. Але я маю підстави вважати, що нікуди вона не поїхала. І зникла. Слухавку не бере, ніхто її не бачив. Я думала, може, в алхіміків яка інфа є. Через Моля.

— Наскільки мені відомо, то нема, — хлопець скрушно похитав головою. — Але я скоро звільнюся й допоможу з пошуками. — Мельхіор блиснув поглядом крізь лінзи окулярів. — Cвітлим не спалю, не турбуйся. І можеш, до слова, зайти до Аллі — в них там збори. Боюся, як би це все не вибухнуло.

Алхімік махнув рукою і пішов назад до аудиторії незвично впевненими і рішучими кроками. Варта повідомила Златанові, що зазирне ще до Аллі з Максом. Попри сварку з магами горді алхіміки мали б зрозуміти, що зараз не час для образ. Ключове слово — мали б.

* * *

— Варто, не ускладнюй мені справ, — Аллі закотила очі. Вона сиділа на високому стільці, мов королева. Зчепила руки на грудях. І метала блискавиці з очей, дивлячись на Тайфуна.

— Я тут не для того, аби щось ускладнювати, — дівчина рішуче увійшла до кімнати й відчула, як погляди алхіміків звернулися до неї колючими цвяхами. Макс впустив її, хоча й здивувався непроханій гості.

— Мені Мель сказав, що у вас збіговисько. Не кличете — то не кличте. Але я теж думаю, що Тайфун повів себе як свиня, коли споїв тебе правдоводом, — заявила вона з порога.

Аллі звела брову вгору.

— І що? Це ми вже знаємо.

— І те, що всі ми також знаємо його характер. Він нестриманий і нетактовний, — налягла Варта. — Але поза тим він — наш глава.

— Умовний, — хмикнула алхімея.

— Та хоч тричі фіктивний! — чаклунка вийшла вперед, ігноруючи недобрі погляди. Темрява всередині обіцяла захистити від них. Тож вона повела далі: — Тай першим кинувся вправляти мізки Альтерові, коли той зі своїми бандюками підстерігав наймолодших алхіміків і відбирав у них крейду. З цим божевільним бовдуром ми колись підписалися на Сихівські дуелі, хоч не мали й шансу на перемогу. З ним ми ходили на винниківських вовкулаків, коли ті знахабніли зовсім. А Цитадель? А приїзд відьомської верхівки? Так, я свідома того, що Тайфун часом кидається в бійку, коли можна обійтися. Але трясця, він — темний, Аллі. Як і ти. Як і всі ми тут.

— Апелювати до його старих заслуг не варіант. У кожного знайдеться послужний список, — відповіла алхімея.

Варта закотила очі.

— Тоді скажи, чого ти хочеш. Чого велика глава алхіміків потребує, щоб ми могли поговорити про справи, а не про образи?

— Аґато Тарновецька, — відповіла Аллі з погрозою, — не зловживай довірою. Бо ти сама не на тій позиції, щоб качати права чи захищати когось.

— Анастасіє Дворянин, — Варта хмикнула, називаючи подругу людським іменем, як вони робили дуже рідко, — і що ж похитнуло мою позицію? Те, що я знайшла дві з трьох точок, які позначили темні?

— Інформація, що ти співпрацюєш зі світляками, — вперед виступив Максиміліан.

— Я вимагаю адекватних доказів, або комусь доведеться просити пробачення, — Варта гнівно зиркнула на присутніх і подумки закликала себе не зірватися.

— Мій брат Молібден бачив тебе зі світляком-чужинцем. Ви зачарували його, щоб приховати щось, — втрутилась Аллі. — І вибачай же, але рідній крові я вірю більше, ніж магічці.

— А ще Моль бачив, як того самого дня світлий Еверест у твоїй компанії побив Морта, — додав Ферум холодно.

Варта застогнала.

— Морта! Лю-у-уди! А Моль не повідомив, що коли це сталося, я лежала непритомна, бо Морт на мене напав?

— Що? — втрутився незвично тихий до того Тайфун. — Він, звичайно, черв’як, але на біса темному нападати на темну?

— От і ми про це, — Максиміліан схвально кивнув.

Варта зрозуміла, що все хилиться в зовсім неприємний бік. І може затягнутися. І всі уже злі та насторожені, готові кидатися образами чи й атаками на своїх. Ніби Гра закипає, як великий казан зілля, і з нею всі закипають, не вловлюючи, як рвуть зв’язки, ламають довіру та припускаються помилок. Ніби магія, котра має вивільнитися тут раз на сто років, збурює їх, налаштовує одне проти одного, впивається тим, що кров тече, бо, врешті, хто знає, звідки народжується магія? Хто знає, де межа, на якій іще можна втриматися? І якщо це затягнеться, тоді Дикоросла…

— Слухайте, баста! — дівчина підвищила голос. — Вирішимо це як маги й алхіміки. Я викликаю Моля. Без жодних заступників. Негайно. І присягаюся: сьогодні він уже благатиме пробачення за ту ахінею, яку поширює про мене. Бо сила на боці того, хто каже правду.

У раптовій тиші Варта відчувала тільки тремтіння напруженої павутини. Вона подумала, що Златан розізлиться через її спонтанну дуель. Адже він так потребував її неушкодженою в ролі жертви. Тільки щось усередині смикало діяти, і подальші кроки чіткішали. І це приносило незбагненне задоволення, ніби внутрішній зір нарешті навів фокус, а розмиті видіння та тривожні маятники відступили.

— Це, звичайно, твоє право, — повільно й примирливо сказала Аллі, котру Вартин випад, схоже, заскочив зненацька, — але Молібден не прийшов на збори сьогодні.

— Стійте, — чаклунку вколола підозра, — а де ж він тоді?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Суддя чеський

Цок-цок-цок. Варті здавалося, що годинник живе у неї в голові й постійно нагадує про плин часу.

Коли вона бігла вниз вулицею, боковий зір перетворював спалахи сонця у шибках на мерехтливі маятники.

Цок-цок-цок.

— Оратанія на Сихові, Ромашка на Левандівці, я в центрах, — кричала у слухавку Ружичка, — Шавлія поїхала в бік Чорновола. Ще є Волоша і Велесса на Новому Львові, обіцяли маякнути, коли будуть на місці. Хтось із них перекриє Личаків.

— Добре, — видихнула Варта захекано. — Треба якомога швидше.

— Ніби я не знаю! — сварливо кинула Ружа. — Знайдемо!

Чаклунка хотіла в це вірити. Шабаш збереться разом. Шабаш замкне відьомське коло в місті. І якщо Дикоросла в колі (якщо Дикоросла жива), то вони відчують її.

Цок-цок-цок.

Варта злякала зграю голубів.

Щойно алхіміки почули про те, що відьма — наступна жертва, вони таки погодилися забути про образи і взятися за пошуки.

Моль провалився крізь землю так само, як і Дикоросла.

Цок-цок-цок.

Телефон завібрував.

— Де ти? — видихнула чаклунка до Златана.

* * *

— Знайшли! — голос Ружички горів так радісно, що Варта й сама перейняла її настрій.

Уже сутеніло, коли відьмам вдалося провести ритуал і знайти Дикорослу.

— Я тобі координати скину. То за кільцем, на Луганській. Я написала Таєві.

— Передам Аллі.

— Добре! Ми рухаємося туди!

Варта швидко набрала голову алхіміків. Аллі застогнала у відповідь і сказала, що за тією адресою їхній старий гараж. Тоді чаклунка повідомила Нефа. І ланцюжок пішов. Дивно було робити те, що зазвичай виконувала Дикоросла — повідомляти всіх.

— Мелю! — Варта набрала світлого алхіміка теж. — Ваші старі гаражі.

— Зрозумів, — хмикнув той. — Так і знав, що наша Моль щось вчудила! Уже їду…

Варта глибоко вдихнула і вперше за день відчула краплю спокою. Відьми знайшли Дикорослу. Вона, напевне, ховається з Молем. Зараз вони поїдуть туди, знайдуть їх, організують гарний захист, і тоді можна буде зайнятися пошуком мітки і жертви світляків…

— Дівчино, вас підкинути? — Златан двічі посигналив. Його чорне авто випливло з-за повороту.

Варта озирнулася — чи нема ще зайвих спостерігачів — і пірнула на переднє сидіння.

— До кільця на Луганській! — видихнула вона.

— Уже відчалюємо, — маг наклацав маршрут на планшеті та рвонув з місця. Попри те, що Златанові задатки Шумахера трохи лякали, зараз поспіх був саме доречним.

— Слухай, — Варта спостерігала за тим, як пролітають у сутінках ліхтарі, — я дізналась, що Моль чудово пам’ятає нашу зустріч. Ту, коли ти його вирубив. Тепер він чеше, що в мене якісь справи зі світляками! То чому на Моля не подіяла твоя магія, а на Морта і Люсент — так?

— Тебе не вчили не відволікати водія розмовами? Я був у поганому стані тоді.

— А зараз? Нам сьогодні мітку шукати…

— От не будеш до мене наближатися — буду в нормі, — буркнув маг.

Варта промовчала, хоча чехова заувага нічого не пояснювала. Далі вони їхали мовчки.

За кільцем Златан припаркував машину неподалік від гаражів і вчепився в кермо обома руками.

— Ну я пішла, — чаклунка клацнула дверима.

— Почекай своїх. Ми тут перші.

— Чого мені чекати? — здивувалася дівчина. — Там Моль і Дикоросла. Навіть якщо алхімік якусь дурню витворить, розберуся. Врешті, я його викликала на дуель.

— Що сказала? — Златан спалахнув, але Варта не потребувала зараз лекції про безпеку і вистрибнула з машини.

Аури друзів вчувалися зовсім поруч. Чаклунка швидко знайшла потрібний гараж і відчинила двері.

Усередині, у світлі тьмяного ліхтаря сиділи Молібден і Дикоросла. Руки відьми були зв’язані. На її обличчі блискотіли заплакані очі.

* * *

— Що у вас тут таке? — Варта спохмурніла й озирнулася — нікого більше. — Молю, Дік?

Замість відповіді Дикоросла схлипнула.

Це спрацювало, ніби перемикач. Варта випустила з рук павутину, котра мовби й чекала цього, і підлетіла до алхіміка, впиваючись у нього всім своїм холодом.

— Падлюко, — шепнула вона в очі Молібденові, — чому, коли ми перевернули пів міста, моя подруга зв’язана і сидить тут ридає?

Він тримав крейду в руці. Але не атакував.

— Подруга? — губи Моля скривились. — Я тут бачу лише відьму. Дволику, як і ти, магічко, яка працює зі світляками… Ти знаєш, що вона — жертва?

— Так, — Варта послабила натиск, але не забирала павутину від алхіміка, щоб він не шокував її раптовим випадом.

— А ще вона планувала втекти — це теж знаєш?

— Здогадуюся.

— Ну, то тепер не втече, — коротко реготнув Молібден.

Варта черкнула павутиною — і пута на руках відьми розсипались.

— Слухай сюди, Молю. Не знаю, хто і що тобі вбив у голову. Але я виб’ю це геть. Дикоросла не може покинути місто, отямся. Зараз сюди зберуться наші, бо вас шукали весь день. Ми візьмемо жертву під охорону…

— Щоб здати її світлякам? — гаркнув алхімік. — Як Софі й Ерран? Як і Ґайру здали б? Я, може, програв на дуелі, темна. Але жертву не здам.

— Молю, спокійно, — Варта опустила павутину і подивилась у вічі друга. Його аж тіпало. — Усе гаразд. Ніхто не віддасть їм Дикорослу. Ми захистимо її.

Чаклунка відчувала, як слова розбиваються об невидиму стіну між нею та алхіміком. Чого було тут більше: його шаленства й образи чи бажання захистити відьму, до котрої він почував більше, ніж показував?

Дикоросла дрібно тремтіла й не ризикувала втручатися.

— Ти брешеш, — сплюнув Молібден. — Ти і твій світлячий друг. Ви розіграли все на дуелі. Ви зробили так, щоб мене втоптали в болото. Ви…

Молібден замовк, і його погляд загорівся недобрим вогнем, перебігаючи на двері гаража.

— Так і знав. Кранти тобі, зраднице, — він кресонув крейдою — і Варту відкинуло до стіни. Іржаві прути засипали її, але чаклунка швидко вибралась з-під них. І тут вона відчула те, про що говорив Моль.

Аури світлих насувалися так стрімко, як цунамі. Дуже багато. Зовсім поруч. Вони точно знали, куди йти.

— Молібдене, трясця! Я не казала нічого світлякам! — скрикнула Варта і першою кинулась до дверей. — Зараз наші приїдуть. Треба дочекатися…

— З дороги, — міцна рука Молібдена відштовхнула її без жодного підсилення. — Я сказав: Дикорослу вони не отримають.

Алхімік вийшов із гаража і зачинив двері. Варта вдарилась об них. Спалахнуло закляття замка — одна із корисних штук, доступна алхімікам, але не чародіям.

— Чорт! Чорт! Чорт! — дівчина вдарила двері ногою, але це нічого не дало.

— Я не хочу, — видушила Дикоросла, дивлячись на свої руки, — Вартусю, я не хочу, щоб вони…

— Ніхто до тебе не торкнеться! — Варта підійшла до відьми, ривком поставила її на ноги і дала в руки металевий прут. — На, ось. Хто наблизиться — вмаж йому на повну! Так, як ти на концертах руками вимахуєш.

Дикоросла повільно кивнула. Здавалось, що вона зараз зомліє. Проте прут стиснула міцно. Чаклунка закусила губу. Темні скоро прибудуть. Златан не зможе допомогти, бо тоді видасть себе. Моль — самогубець. Хтось здав їх…

— Та гори воно все! — Варта смикнула медальйон, шукаючи в нього підтримки, а тоді сплела павутину в складну сітку закляття.

Сила, вдоволена волею, запульсувала. Атака рвонула двері. Закляття замка, витворене алхіміком, стерлося. Двері зірвалися з іржавих петель і відлетіли вбік, ледь не зачепивши самого Молібдена.

Варта вийшла з гаража перед очі світляків.

— Хто перший у смертники? — крикнула вона, переводячи погляди з обличчя на обличчя.

Тут не було Люцема. Як завжди, не хотів вимащувати руки кров’ю. Її раптово втішило те, що Еверест і Мельхіор теж не прийшли. Брат Аллі взагалі рідко втручався в сутички, посилаючись на свою мізерну силу. А нахабний співробітник — що ж, Варта сподівалася, що він зараз десь далеко звідси, тому сумління світляка не змусить його підтримати сторону Люцемових посіпак.

Але тих все ще вистачало, щоб знищити їх із Молем за хвилину.

Темрява затопила її всю. Павутина виросла з пальців. Краєм вуха Варта почула, як тріскає Молібденова крейда — він розколов один шматок на два, щоб креслити більше заклять одночасно.

Чаклунка не відчула першого удару, хоча той розсік їй ліву руку вище ліктя. Вона атакувала одночасно з алхіміком. Коло світлих розірвалося, а тоді зімкнулося, ніби глибока вода, яка ковтає все, що падає в неї. І ніколи не повертає назад.

* * *

Коли ввірвався Тайфун, Варта не почула теж. Він просто з’явився в правильний момент. У момент, коли сила ще бухкотіла в руках чаклунки, але то вже були конвульсивні пориви.

Очі заливала кров.

Боліло все.

Павутина відгукувалась чітко. Але на краплю повільніше, ніж Варті хотілося б. Тоді хтось вдарив у спину.

Ноги похитнулися. Джинси шарпнулись об асфальт і розірвалися на колінах. Руки загуділи від зіткнення із землею.

Варта думала, що встигне придумати щось. Вирішити щось. Знайти якийсь вихід. Але в голові пульсувало тільки єдине бажання: опинитися вдома. Просто опинитися вдома. Опинитися вдома, зачинити двері й не виходити надвір довго-довго.

Думка билася кілька секунд. А тоді голова темних виріс перед Вартою, сіпнув її вгору і поставив на ноги. Тайфунову щоку перерізала рана, але знавісніла посмішка горіла на обличчі. У його правиці пульсував затиснутий у кулак клубок павутини, сплетений для складного закляття.

— Ану, не вмирай мені! — гаркнув Тайфун.

Він розвернувся і тут же кинув атаку собі через плече — прямо в світляка, котрий замахувався на нього.

Гра знову зробила це: змусила забути про межі, загорітися на повну. Змусила наголчитися проти тих, із ким за інших умов можна було би дійти порозуміння. Але не тепер. Тепер світлі аури викликати нудоту, а темрява співала всередині: «Во-орог!» . Але в цьому було щось неправильне — і Варта чи не вперше чітко розуміла, що має щось із цим зробити. Саме вона. Ніби успадкована від невідомих батьків сила випручувалася все сильніше й хотіла щось розповісти.

Але спершу треба перемогти тут. Зараз.

Варта зціпила зуби. Знайшла поглядом Молібдена. Живий! Праворуч від неї в коло ураганом увійшла Аллі. Вона прокреслила закляття, що здійнялося довкола неї, як шквальний вітер. Алхімея нагадувала давню богиню війни. Її руде волосся злітало вгору, як стовп полум’я.

Максиміліан пробивався до Молібдена. Ферум зайшов з іншого боку. Ерран і її друзі… Ружа, Рома і відьомський шабаш з їхніми зіллями… Неф з Адом…

Темні прибували й прибували.

Сили вирівнювались.

Варта відчула спалах позаду й вивернулася від атаки.

Люсент дивилася на неї з-під примружених повік, ніби оцінювала, чи варто витрачати закляття взагалі.

Варта сплюнула кров, витерла губи і зробила крок до світлячки. Обидві руки судомно вчепилися в павутину, котра норовила вислизнути.

Але Люсент зникла у веремії. Натомість світлий алхімік прокреслив щось у напрямку Варти.

Бухнуло.

Вона заплющила очі від спалаху. Енергія обдала гарячим чужим потоком.

Була певна, що цього разу рана сильна. І це просто шок, який не дає її тілу прийняти поранення та здатися. Перед очима горіло золотисте сяйво. Полиск, такий зримий, наче…

Світляк злякано відсахнувся.

Варта машинально кинула в його бік гостру атаку. Оглушила суперника. Підійшла.

Золотий полиск не зник. Щити!

Чаклунка спробувала знайти його поглядом. Того, хто міг зробити це. Того, хто дав їй захист. Але довкола майоріло надто багато знайомих облич. Світлі й темні. Темні й світлі. Червона кров і кров червона.

Златана не було. Щити Варти завібрували. Вона виставила руки вперед. Зосередилась на них. І запалила.

Від гаража пролунав ошалілий скрик.

— Дикоросла-а-а! — заволав Молібден, все ще відрізаний світляками.

Біла одіж Люсент. Сповільнення моменту. Крик тонкий, як друзки скла. Гострий, як скалки.

Варта здригнулась, повертаючись до тями від секундного заціпеніння. Рука натужно натягнула павутину. Тіло кинулось уперед, поки атака ще формувалася подумки.

* * *

Вдарило.

Дах гаража задвигтів.

Пил осідав.

Люсент витягнула Дикорослу надвір. Її пальці стискали плутані коси відьми. Дикоросла вила і дряпалась. Світлячка вдарила її головою об одвірок.

— Геть від неї! — Варта продерлася крізь веремію сутички.

Вогняна атака хряснула об стіну поруч із головою Люсент.

Світлячка зиркнула на чаклунку і повільно випустила волосся Дикорослої.

— Зробиш їй щось — і ви програли, — видихнула Варта.

— Я знаю правила, — посміхнулася Люсент і ухилилась від наступного випаду темної.

Варта загарчала. Здавалось, що світла грається з нею.

— Але про тебе в правилах нічого не сказано, — проспівала Люсент і тут же вереснула зовсім іншим тоном, бо щось упало їй на голову: — Ах ти вар’ятка!

— Це комплімент для відьми, — реготнула Ружичка і шпурнула просто в голову світлій іще одну крихітну й крихку баночку із зіллям. — Заспокійся нарешті, маніячино!

З волосся Люсент стікала зелена рідина.

— Трохи паралітика теж, — глава шабашу спохмурніла. — Для певності.

З рук Люсент зірвалась остання атака. Варта ухилилась від неї, щоб не видавати силу щитів. Ружичка зістрибнула з даху й хижо усміхнулась, роздивляючись скляні очі грізної світлої, котра безпомічно осідала на землю під дією зілля, як порцелянова лялька. Красива й порожня.

Дикоросла важко дихала, прихилившись чолом до одвірка. Варта підлетіла до неї. Присіла навпочіпки.

— Ти як?

Подруга не відповіла.

Аура світлого спалахнула просто за спиною. Чаклунка озирнулася. Люцем. Сам його високість світляк прийшов, побачивши, що його сестра в небезпеці!

Варта осміхнулась. У правиці Люцема майнуло щось сліпучо-біле. Складне й потужне сплетіння. Воно викликало заціпеніння, мовби авто, котре летить на тебе на повній швидкості. І стирає шанси ухилитися. Та дівчина була певна, що Златанові щити стримають заклинання. Хоч і не зналася на дії щитів. Але певність проростала сильніше з кожною миттю. Оце світляцький виродок здивується…

Світ хитнувся.

Чаклунка не втримала рівновагу. Відчула тільки, як її штовхнули у спину. І білий спалах зник. І Люцем теж. І все зникло на секунду затемнення…

Чоло врізалося в асфальт. Іскри сипонули перед очима.

Минула секунда чи дві. Варта силкувалась вчепитися за реальність, але випадала…

Вона заплющила очі у веремії сутички — і розплющила в повній тиші.

Кап-кап-кап.

Запаморочення. Вода стікає.

Вода затоплює.

Кап-кап-кап.

Вода заповнює собою все.

Чому так важко?

Варта силкувалась підвестися, але зрозуміла: щось притискає її до землі.

Перед очима вже перестали танцювати маятники.

Вода, котра заливала все, виявилась не водою.

Чорна потемки кров квацяла під пальцями, змішувалась із землею. Волосся Дикорослої лоскотало шию. Вона не давала Варті підвестися. Дівчина ковтнула слину.

— Дік?..

* * *

— Проклинаю вас.

Дикоросла лежала на спині. Дихала уривчасто. Дихала важко. Але дихала.

Варта не могла добре роздивитися, але розуміла, що крові багато. Дуже багато. Більше, ніж від легкої рани.

— Проклинаю вас, — голос Ружички наповнився ненавистю.

Сутичка між темними і світлими припинилась, коли Люцем поранив жертву. Але цілив він не в неї…

Варта ввігнала нігті в долоні. Дикоросла захистила її. Дикоросла, яка не хотіла у Гру. Не хотіла тут залишатись. Не хотіла вмирати.

— Ти не вмреш, — дбайливо шепотіла Рома, вливаючи у поранену подругу цілительське зілля.

Доріжки трунку стікали з кутиків губ Дикорослої і змішувалися з кров’ю. Варта дивилась на неї й розуміла, що це все просто цілковите непорозуміння. Що цього просто не мало статися. Відьма закрила її собою. Вона знала, що це надто сильна атака. Вона не знала, що у Варти є щити. Ніхто не знав. Бо клятий чех… Ні. Він не винен.

— Проклинаю вас, — прошипіла Ружичка втретє, обводячи поглядом всіх і кожного. — Іменем львівського молодшого шабашу проклинаю вас. На всі біди сього світу.

— Руже, — торкнула її одна з відьом, проте та лише відмахнулась так, що черкнула нігтями по руці подруги.

— Залиште свої прокляття при собі. Нерозумно кидатися ними в тих, хто прийшов вам на поміч, — скрипучий голос озвався поза їхнім колом.

Варта здригнулась. Чоловік, старший, сивий, проте все ще гордий і рівний, швидко рухався до них. Він кинув погляд на Дикорослу, тоді ціпком розштовхав світлих та темних і підійшов до відьом та Варти.

Дівчині стало холодно від одного його погляду. Тому вона опустила очі й помітила на руках чоловіка темні рукавиці. Навершя його ціпка прикрашав срібний герб — дівчина зауважила завитки геральдичного листя, прапорів і початок слова — Bohu…

— Паскудство, — гиркнув новоприбулий, схиляючись над відьмою. — Що ви за виродки, молодняк?.. Навіть якби хтів сказати, що вона виживе, не міг би. Скасувати біль!

Дикоросла зітхнула й притихла. Варта зробила крок до неї, але їй у живіт врізалося навершя чоловікового ціпка.

— Руки геть, Тарновецька. Це моя робота.

Він раптом спритно для свого віку присів і взяв Дикорослу на руки.

Чаклунці здалося, що груди подруги не піднімаються.

— Хто ви такий? — спитала Ружичка вимогливо.

— Кодло відьомське, роки йдуть, а у вас досі ввічливості й на черпак нема? — огризнувся чоловік. — Якщо хочете, аби ваша Дика виборсалась, то не спиняйте мені шляху. Отже, іменем великого суду повідомляю: поки ви тут гризлися, шосту мітку позначили темні кров’ю світлого алхіміка на ім’я Мельхіор, він же Марк-Ян Дворянин. Але до з’ясування обставин сьогоднішнього інциденту Гру буде призупинено. Усе, вільні.

— Кажу вам як Ружа Вершихата, глава львівського молодшого шабашу: я відповідаю за Дикорослу і піду з вами, — твердо відповіла Ружичка.

Чоловік зміряв її нищівним поглядом і відрізав:

— Ні, не підеш. Кажу тобі як Златан Богумін, суддя чеський.

Тоді він зробив крок уперед і зник разом із пораненою відьмою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

Проклятий іменинник

Златан, суддя чеський.

Златан, суддя чеський.

Златан — суддя чеський!

Так він сказав.

Сивий пан, який забрав Дикорослу і зупинив Гру іменем суду.

До Варти повільно доходило усвідомлення того, що шоста мітка теж їхня. Проте десь була поранена відьма, і навіть могутній суддя не міг запевнити, що вона виживе.

Десь був Мельхіор, котрого темні встигли знайти, і успішно позначили мітку.

Десь був Люцем, який послав ту атаку в її бік. Не просто попередження чи погрозу. То була майже певна смерть. І він пішов на це.

І врешті, десь був Златан, який присягався, що він не суддя. Златан, який знав і вмів надто багато. Златан, який завжди тікав від відповідей. Златан, який з усіх сил намагався тримати її подалі від решти суддів. Златан, який твердив, що йому не можна брати в цьому участі. І все ж брав.

Варта розуміла, що все закінчиться погано, якщо хтось дізнається про її співпрацю з ним. Адже це відверта махінація. Порушення. Напевне, тому він і приходив до неї в такому юному образі, аби не помітили й не запідозрили. Адже й сама вона знала, що судді — дуже досвідчені й переважно старші панове. А явно не кучеряві молодики. Напевне, з їхнім досвідом та силами неважко змінити свій образ… Хоча він ще заливався про відсутність сильних ілюзіоністів у чинному суді!

— Варто! — покликав її Тайфун.

Дівчина стрепенулась.

— Ми йдемо до Аллі, — буркнув глава.

Світляків після того, як пішов суддя, теж наче вітром здуло.

— Чи ти телепень, чи не бачиш, що вона ледь дихає? — обурилась Ружичка й допомогла Варті підвестися. А тоді шепнула їй на вухо: — Я не тримаю на тебе зла. Що б не сталося з Дік, ти захищала її. А вона тебе. Тож можеш не боятися гніву відьом. А от глава світлих… — Ружичка стиснула губи й замовкла.

Проте чаклунка знала ціну цього обуреного мовчання. Зазвичай життєрадісні й товариські відьми довго пам’ятали образи. Коли вони знаходили потрібний момент, то ставали суперниками не менш небезпечними за сильних алхіміків чи магів. Тож Варта була певна, що Люцемове свавілля цієї ночі ще відгукнеться йому тоді, коли ніхто цього не чекатиме. Примружені очі Ружички говорили про це так промовисто, ніби очільниця шабашу вже бачила свою помсту у всій красі й жорстокості.

* * *

Лясь.

Молібден похитнувся.

Аллі стулила губи міцно і вдарила брата втретє. Усі мовчки спостерігали за цим.

— Твоя самодіяльність призвела до трагедії, — відчеканила алхімея. — Через тебе постраждали Дикоросла й багато наших.

— Я сховав відьму від усіх. Вона б не постраждала під моїм захистом. Це сталося тільки тому, що хтось здав нас світлим, — блиснув очима Молібден.

— Навіть не затинайся, — попередила його Варта. — Скажеш хоч слово в мій бік — я тебе викличу. Люцем ледь не вбив мене — самі бачили. Якщо хтось всерйоз після сьогодні думає, що світляче кодло привалило через мене, вийдіть уперед і поговоримо знадвору.

— Сядь, — буркнув Тайфун похмуро. — Ніхто тебе не буде звинувачувати.

— Вона ні до чого тут, — несміливий голос Мельхіора пролунав від вхідних дверей. У кімнаті Аллі не було де дихнути, але коли світлий увійшов, то від нього намагалися відсторонитися всі.

— Герой вечора, — хмикнув Максиміліан. — Марк-Ян Дворянин, найпотаємніша жертва.

— Де тебе носило? — спалахнула Аллі й кинулась до брата із сумішшю турботи й гніву на обличчі. — І чому ти мовчав?

— Прошу пробачення, якщо неправильно потрактував той уривок розмови, який почув, — Мельхіор швидко вклонився до глав магів, алхіміків і шабашу. — Але світлі знайшли вас через мою неуважність, — він опустив погляд. — Мій телефон прослуховували. Наші. Я помітив маячок надто пізно. Ніколи ще таких майстерних не бачив! Але ми з Орі вирішили, що коли встигнемо позначити моєю кров’ю мітку, то вб’ємо двох зайців одразу.

— Із цього місця детальніше, — Максиміліан загрозливо нахилився вперед й зиркнув на брата Аллі спідлоба. — Ти не сказав своїй рідні про те, що ти — жертва. Хоча знав, як це може допомогти. Натомість сказав це… кому?

— Орі. Оратанії, — Мельхіорове бліде обличчя загорілося рум’янцем. — Ми ще на початку Гри домовилися. Якщо хтось із нас стане жертвою, то інший проведе ритуал. А тепер, коли відьми придумали зілля, аби легше шукати бодай район точки, ми змогли зробити це швидко, поки всі були зайняті.

Варта пригадала невисоку відьму з пучками жовтаво-білих кіс, котра завжди виглядала трохи причмеленою. Така б справді личила до пари цьому алхімікові.

— Вибачте, що не казали. Та все ж Орі — відьма, тому, — Мельхіор почухав ніс, — їй не випадає… ще й зі світляком.

Аллі глибоко вдихнула.

— Мелю, прокляття моє, то ти ледь не вгробив купу народу через те, що в тебе тупа домовленість із твоєю новою пасією?!

— Та я викину її з шабашу, — просичала Ружичка. — Зі світлим сплелась, диви яка! Ще й мовчить, аби їй усе зілля розварилось!

— Знаєте що, — Варта відчула, що їй несила більше сидіти тут і слухати їхні в’їдливі суперечки, — вирішуйте, кому дозволено з ким тусуватися без мене. Якщо будуть новини про Дикорослу, скажіть. А я пішла відсипатися.

— Баночку зараз, баночку вранці. І завтра зайдеш по нові, — Ружичка швидко вклала Варті в перебинтовані долоні цілительське зілля.

Чаклунка кивнула машинально. Вона знала, що завтра навряд чи зможе підвестися з ліжка. Але їй вдалося тримати на обличчі маску спокою аж до моменту, поки вона не вийшла з квартири алхімеї.

А тоді сльози полилися самі по собі. Сльози болю від ран, нервів через весь цей вечір, страху за Дикорослу, злості на Молібдена і його несправедливі звинувачення. Через Люцема та його вбивчу атаку. І через Златана, трясця йому, чеського суддю. Хоча хто-хто, а цей падлюка точно вийде з води сухим.

* * *

День у ліжку минув так швидко, що Варта й не помітила. До вечора з дрімоти її вирвав лише дзвінок Евереста, котрий бозна-де взяв її номер і повідомив, що Пані Цербер метала вранці громи. Але він, праведний світляк, сказав, що Тарновецька в лікарні, і менеджерка заткнулась. Чаклунка почувалася так зле, що їй було абсолютно байдуже, що зробила Церберова — хай би вона хоч повісилась. Але вона подякувала Еверестові і піймалася на думці, що вже звикла до його раптової готовності допомагати їй, хоч так і не зрозуміла, що підштовхнуло його на цей крок.

Надвечір подзвонила Ружичка. Сказала, що Конгломерат витягнув Дикорослу з того світу. Але тепер вона в людській лікарні, в реанімації. Відходитиме довго. Судді повідомили, що завтра Гра продовжиться.

Варта втішилась і вирішила провідати подругу. Проте для цього довелося виповзти з ліжка, спуститись до батьків і пережити хвилю їхньої турботи. Батько, на диво, трохи вмів зцілювати і не любив довгих розмов. Тому він просто посадовив Варту на диван і по краплі вливав у неї свою силу, поки з її тіла зникали порізи й опіки, колоті рани й подряпини, кровопідтьоки й синячища, від розміру яких мама тільки робила круглі очі й голосила, що вона такого жахіття не бачила з часів Вартиної підліткової кризи.

Дівчина слухала все це мовчки, бо думки блукали далеко.

Вона пригадувала вчорашнє зіткнення і — незвичне чуття власної магії. Мовби проблиск, котрий зайнявся — і погас. І ще щити, котрі начаклував їй Златан. Химерне відчуття правильності. Мовби вона вже стикалася зі щитами, мовби мала знати, які вони. Бо чому ж тоді так певно вирішила, що Люцемова атака не зашкодить їй? То була з біса потужна атака.

Попри всі загадки й недомовки клятий чех знав про магію більше від неї. І раніше це притягувало, мов магніт. Ніби йому було відомо те, що Варта неодмінно мала пізнати теж. Але щойно вона дізналася, що Златан — суддя, то все стало на свої місця. Недоступна їй магія — просто суддівські вміння. І ніякої більше таємниці тут нема. І жодної відповіді для неї.

Опівночі чех таки зателефонував. Його голос звучав пригнічено.

— Ти жива, дуже нехороша темна?

— Як не дивно, — відповіла вона неприязно. — Думаю, тобі є що мені сказати.

— Так, давай зустрінемося завтра.

— Чудово. Місце обираю я, — попередила Варта, бо точно знала, куди піде з проклятим чеським суддею, щоб говорити на рівних.

* * *

— Я вже здивувалась, коли ти не прийшов зранку до моїх воріт, — зауважила Варта, бо сьогодні Златан чемно чекав на неї перед входом у музей, де вони домовились зустрітися.

Він здавався стурбованим і коротко кивнув.

— Ходімо. Ти ж любиш музейні зали. Отож, тобі й тут сподобається, — дівчина пішла нагору першою і взяла квитки.

— Це жарт такий? — скривився маг, коли увійшов у кімнату, де починалася експозиція.

Невисокі стелажі у вузькій залі оточували їх з обох сторін. Варта задоволено помітила, що чех не в захваті від її вибору. Отож, вибір був правильним.

Музей золота. Так це місце звалося. І хоча гори ювелірної краси з давнини лежали під склом на безпечній відстані, та Златан озирався сторожко, наче боявся, що котрась із вітрин упаде на нього і придушить.

«Дякую за ідею, Евересте!» — весело подумала дівчина, згадуючи, як світляк рекомендував їй при потребі замордувати його в кімнаті, наповненій дорогоцінним металом.

— Я знаю про твою алергію на золото, — повідомила Варта переможно. — І я знаю, хто ти.

Вона на мить затамувала подих, усвідомлюючи, що ось перед нею один з образів влади, могутній суддя, хай і прикривається обличчям молодого нахаби. І якби кілька тижнів тому хтось сказав, що Варта буде отак спілкуватися з членом суду, вона б, мабуть, довго реготала. Утім, істеричне бажання зареготати йому в лице, яке встигло стати знайомим, і зараз пробивалося зсередини.

— Справді? Пані Аґата навчилися якоїсь корисної магії? — в очах Златана спалахнув інтерес.

Він стояв посередині кімнати, на рівній відстані від вітрин та стелажів.

— Обійдемося без твоєї улюбленої іронії, — чаклунка скривилась. — Розповідай. Бо це через тебе я в повній сраці, а моя найкраща подруга — в реанімації.

— Подякуй, що не в труні, — Златан витягнув руку вперед до найближчої вітрини, але різко відсмикнув її. — Що тобі розповісти, Ґатко? — втомлено відказав він. — Алергія — брехня. Це прокляття. Золото уб’є мене. Золото вбиває всіх чоловіків у моєму роду. У певний час. І позбавляє мене сил, начисто стираючи їх. Навіть тут, на відстані, я чую його вплив. Ніби хтось зовні відмежовує магію. Тому, пані Аґато, якщо тобі знадобиться нейтралізувати мене, то допоможе й найменша золота каблучка. Але близько. А краще, аби торкалася шкіри. Втямила?

— Тому ти так сахався мого медальйона? — Варта дістала його з-під футболки, не розуміючи, чому суддя називає її Аґатою, адже зазвичай він не використовував людське ім’я.

Златанові очі звузились.

— Звідки це в тебе?

— Я ж казала. Це моїх справжніх родичів, — дівчина хотіла сховати прикрасу, проте погляд мага спрагло завмер на ювелірному виробі, ніби вперше побачив.

Клац — і медальйон відчинився сам. Златан схилився до фото.

— Ну так. Станіслав, Амалія… і мала, — посміхнувся він, мовби до старих знайомих.

— Ти знаєш їх? — Варта здивувалась, запам’ятовуючи імена. — Ти знаєш, хто це такі?

— Я знаю багато. Сама вже помітила, так? Але зараз ми говоримо не про тебе, Аґато. А про мене. Ти ж це хотіла знати, так? Усю правду, так? То ось тобі правда — проклятий я. 27 липня мені виповниться 27 років — це крайній термін. День, коли я помру.

Варта відчула, що всередині неї все затерпає. Він говорив це надто просто. Надто легко.

— Ти брешеш, — відрізала дівчина. — Які ще 27? Ти старий пень, Златане, — вона помітила стурбованість на його обличчі та продовжила більш упевнено. — Ти ж славнозвісний чеський суддя.

* * *

Кілька довгих секунд Варті здавалося, що Златан здивований її відкриттям більше, ніж вона сама. Проте тоді він коротко розсміявся і похитав головою.

— Аґато, оце направду оказія! А я думав, що вдало прикрасився, щоб поговорити з тобою. Бачиш крізь завісу ілюзій? Рідкісний дар! Утім, у тебе їх багато, рідкісних дарів.

— Ну вибачай, але я не дурна, — відказала дівчина, — а ти продовжуй. Про прокляття. Тобі справді загрожує щось? Хіба судді не мають недоторканності? — вона похапцем пригадала все, що знала про правлінців.

— Прокляття реальне, — відповів він твердо. — Я уникнув його тільки завдяки захисту від різного роду магії, який отримує суддя. Але й пожертвував через це багатьма речами. Утім, з віком, знаєш, відкриваються нові перспективи та можливості. Тож шукаючи спосіб врятуватися, я зумів отримати непогану владу. Суддівські контакти, панно, й авторитет не один десяток років треба здобувати. Тепер же мені довіряє сам глава Конгломерату, і з фінансами проблем нема — ти вже помітила, мабуть. Життя моє довше, ніж у звичайних магів. Я — найстарший із суддівського апарату нині. Так те прокляття стало даром, який дав багато більше, ніж забрав.

— Я думала, ти хочеш зруйнувати його і для цього вліз у Гру…

— Перепрошую, юна панно? Це Златан вліз, а не я.

— Ви — Златан, — Варта мимоволі перейшла на «ви», коли підтвердила свій здогад про те, хто такий цей нестерпний чех.

— Ох, бісова проява! — маг раптом ляснув себе долонею по чолу. — Зрозумів-зрозумів. Гаразд, із цим розберемося згодом… Поки що, Аґатко, золота моя, запам’ятай найважливіше: твоє життя хочуть принести на вівтар прокляття. Твоїм життям хочуть викупити помилки минулого. Але я не дозволю цього. Не за крок од сили, за яку надто довго боровся. Та й сама ти не завинила нічим. Тому наразі тобі треба вийти з Гри. А потім просто робити, що сказано. Якщо не хочеш померти ні за що. Не турбуйся, все вирішено, все прораховано, і усе йде так, як треба. Я скерую тебе.

— Мені вже поперек горла твої «скеровування», — огризнулася Варта. — Як і твої таємниці. Нічого я не робитиму.

— Ану, заткни пельку, коли звертаєшся до судді! — Златанів голос спалахнув.

Він не наближався до неї. Але зненацька чаклунка відчула на собі тиск, який сковував кожен м’яз. Холодний, аж крижаний, пронизливий струмінь енергії з полегкістю захопив її ослаблене тіло. І хоча всюди було золото, не скидалося на те, що падлючому чехові від нього особливо зле. Або ж його справжня сила така велика, що й приглушена, вона все ще горіла яскраво.

— Ти ж казав, що я потрібна. Тобі. Як жертва, — Варта силкувалась чинити спротив, але було боляче навіть говорити. Вона подумала, а чи не хоче славнозвісний суддя її закатрупити. — Що ти допоможеш темним перемогти. В обмін на мою допомогу. Заради бажання. Ти…

— От кодло прокляте! — виплюнув маг. — Що ще я казав? Що ти дуже сильна чаклунка? Виняткова? Єдина жертва, про яку мені відомо? Чи, може, що ти така красива, що я люблю тебе до гробової дошки?..

— Заткнися, stary ďabel! — закричав знайомий голос позаду.

Варта різко озирнулась, хоча всі м’язи горіли, ніби у вогні. На порозі зали, зиркаючи на неї поглядом, сповненим лихоманки й злості, стояв… Златан.

Іще один.

* * *

Кілька секунд дзвінкої тиші. Болю, який вивертає все всередині. Сум’яття.

Спалах маятника десь у підсвідомості. Промінь на вітрині. Золочені зблиски.

Біль зник зненацька. Златанова спина закрила Варту. Чаклунка помітила, як тремтять його руки, розкинуті в сторони. Мовби він готувався прийняти удар, від якого не захистять щити.

— Ти заважаєш, кодло мале, — відказав перший Златан зверхньо.

— Заткнися, — видушив другий.

— Я рятую її.

— Заткнися.

— І тебе рятую, невдячний ти виродку.

— Сраку свою ти рятуєш. Статутом усіх конгломератів, — видихнув другий Златан важко, ніби його душили, — встановлено, що взаємодія суддів і гравців… за межами точок Гри… заборонена. Я маю прямі докази свідка й цілковите право доповісти про порушення!

— Пельку закрий, сину ідіота. Про правила ти не маєш права навіть заїкатися. Геть звідси негайно. Загрався вже. І не наближайся до Тарновецької, — відрізав перший Златан, і його обличчя почало змінюватися, ніби плавилося на сонці. — Я пообіцяв твоєму батькові, що ти житимеш, якщо знатимеш своє місце. Дав тобі в руки силу і вплив, яких інші роками намагаються досягнути. І отака віддяка? Отак-от ти утримуєшся від втручання в мої плани?

Мідно-каштанові кучері мага посіріли, тоді побіліли, мовби їх припорошило снігом, обличчя зблідло теж, рясно вкрилося зморшками, зате набуло ще більшої гордості й зверхності. Темні очі зовсім почорніли й зиркали злісно з-під важких надбрівних дуг. У його правій руці виріс ціпок зі срібним навершям. Чоловік грюкнув ним об паркет.

— Я — Златан Богумін, суддя чеський, — прогримів він. — І якщо в тебе є в голові хоч трохи клепки, на відміну від твоїх батьків, Аґато Тарновецька, то ти будеш триматися якомога далі від мого онука. Бо він уб’є тебе й не засумнівається ні на мить.

— Щоб прояснити все, я теж Златан Богумін, — кисло кинув через плече молодший маг. — Двоюрідний онук чеського судді. А тепер справді йди звідси, Вартова.

* * *

Варта звикла швидко приймати рішення. Вона сумнівалася лише дві секунди.

Вдала, що справді йде до виходу. Тоді різко кинулась вправо, схопила пальцями павутину і навмання розчеркнула нею по стіні.

Енергія бухнула. Тріснуло скло. На паркет посипалися прикраси, старовинні регалії, посуд упереміш зі скалками.

Мерехтіло золото. Мерехтіли маятники. Мерехтіло сонце у вікні. Чаклунка не чекала, поки шарварок припиниться. Вона кинула собі за спину вогняну лінію, котра виросла стіною аж до стелі. Схопила Златана за руку. Струсонула з нього шок. Поволокла до виходу. І лише тоді звернула увагу на завмерлу охорону зі скляними очима — мабуть, теж робота судді. Інакше, хтось би вже давно прибіг на шум у залі…

— Швидше! — смикнула вона чеха за собою. — Чи ти не снідав, що ледь ноги волочиш.

— Золото…

— Поглинає силу Богумінів, знаю.

— От дідько, старий усе розповів?

— Потім.

Варта відчувала дивний запал і водночас вину, оскільки тікала від самого великого й уповноваженого судді з Конгломерату. І хтозна, на скільки його стримає її благенький вогонь і завали золотих прикрас. На десять секунд? На двадцять? Чи стане їм часу бодай вибігти на людну площу — там же чеському правлінцеві не вийде напасти! Мабуть…

Але — він не мав права з нею говорити.

Але — він погрожував їй.

Але — він збирався її придушити. Принаймні скидалося на те. Або прагнув налякати, бо навряд чи суддям дозволено душити жертв, хай і майбутніх, та ще і прихованих від загалу.

«Усе вирішено, і все прораховано», — сказав суддя.

І ще — відчай на лиці та в голосі справжнього, знайомого їй Златана. Іще один момент без маски.

Відчуваючи, що без пояснень самого чеха вона не впорається, Варта зосередилась на тому, щоб якомога швидше перетнути площу Ринок.

За поворотом біля пошти вона спинилась і глибоко вдихнула.

— Давай-давай, ворушися, — тепер уже сіпнув Златан. — Він не зможе відкрито за нами піти у своєму справжньому образі. І не зможе створити собі ілюзію, коли я поруч. Але не варто розслаблятися. Старий диявол страшний у злості. А тобі вдалося його довести…

— То це справді твій дід? — здивувалась чаклунка, хоча й помітила між чехами певні збіги рис.

— А не схожий? — хлопець реготнув. — Он як нап’ялив моє обличчя. Копія!

— Передчуваю багато проблем.

— Не особливо більше, ніж до того. Він не закатрупить власного онука. Поки що.

* * *

— Правду, шановний інтригане. Правду я хочу. Всю, — Варта дивилася на Златана, і здоровий глузд випитував, як вони до цього докотились. Гра Грою, але тікати від могутнього судді з його власним онуком… Дівчина глибоко всередині тішилася, що чеський правлінець та її новий знайомий — то двоє різних Златанів. Але, з іншого боку, це тільки ускладнювало ситуацію.

— Правда в тому, що мій старий трохи шизонутий, — важко видихнув маг. — А решта — це справи сімейні… Гарно тут у вас.

Він розвів руками, ніби хотів охопити краєвид Львова, який розпливався внизу.

— Гарно, але зуби не заговорюй, — Варта присіла на траву і теж подивилась на залите сонцем місто.

Після втечі з музею вони вирішили піти кудись, де найменше шансів зустріти суддів, темних чи світляків. Чаклунка витягнула Златана, який скаржився на спеку, у доволі безлюдну частину парку Знесіння. У них за спинами, по стежці, часом дзенькотіли велосипеди чи шурхотіли кроки. Але густі кущі, які відмежовували стежку від виступу над прірвою, гарно ховали від перехожих. Маг знущально зауважив, що це місце має бути популярним для таємних побачень. Але Варта проігнорувала його зауваги, котрі не стосувалися теми.

— Ну що тобі розповісти? — зітхнув він стомлено. — Суддя — мій родич. Я працюю на суд. На посаді його помічника. Золото поглинає мою силу. Тому не вдалося добре зачаклувати Молібдена: перед тим я тримав у руці твій медальйон і ще не відійшов від його впливу. От і вся історія.

— А як щодо прокляття, твоєї смерті й усе таке?

Златан схопився за голову.

— Старий тобі розтриндів все, що міг! Утім, я ж казав. Демон прокляв мій рід…

— Златане! — Варта підвищила голос. — Демонів не існує. Годі вже. Не смішно.

— Годі вже не вірити мені. Я тобі життя рятував… разів три? — маг скосив погляд у її бік. — Хочеш правду, то слухай, а не перебивай. Сто років тому Гра проходила в Кракові, у Польщі.

— Я знаю, де Краків.

— Молодець. Отож, щоразу, коли Гра доходить до завершення, велика кількість енергії вивільняється, і це нагадує просто-таки вибух магії. І на наступні сто років все наповнене нею по вінця, а коли вона починає виснажуватися, то приходить час нової Гри — по-різному для кожного конгломерату. Колообіг енергії в природі та все таке.

— Я знаю, дякую, — нетерпляче кинула дівчина. — Можеш не цитувати мені чарівницькі посібники.

— Так, про це розповідають усім. Гарна історія для дитячих казок. Ще наприкінці один із гравців отримує право загадати бажання — теж красиво, правда? Але про демона історії мовчать, — Варта хотіла перебити Златана знову, проте помітила, як його голос зривається, і вирішила дати йому шанс закінчити. — Дванадцять міток, позначених кров’ю чародійного люду, — це ритуал, який вивільняє демона. Ритуал, який дає вихід його силі. Демон здійснює бажання, він може все — все, про що не мріють навіть глави конгломератів… Але його прихід завжди несе руйнацію у світ: катастрофи, пошесті, війни… Тому здавна існували роди, які втілювали найбільшу силу чаклунської спільноти. По два в кожному конгломераті — їм під силу було черпати і темну, і світлу енергії, порушувати багато правил, творити колосальну магію. А все задля того, щоб наприкінці Гри дочекатися вивільнення сили і вбити демона. Не дати йому волі.

— Може, тому історій про всяких монстряків і нема? — усміхнулась Варта від раптової ідеї. — Бо їх успішно знищували до цього часу?

— У правління конгломератів більше таємниць, ніж ти думаєш, — сухо відказав Златан.

Варті все ще не вірилося, що історія про демона — правдива, але тон чеха, і його погляд, і його напруга видавали, що він свято вірить у власні слова. З кожним поворотом оповіді — два роди захисників, он як! — історія набувала все фантастичніших рис. Ніби разом з початком Гри у місті діялося щось неймовірне, і сама магія здирала покров із давніх, забутих уже таємниць, і підштовхувала до них.

— Навіть на посаді помічника судді в мене дуже мало повноважень, коли це стосується закритої інформації. А я досліджував це питання… — додав Златан і його голос геть скрижанів. — Але ось ми наблизилися до основного. До попередньої Гри. Краківський тур — тоді дещо змінилося. Один із родів-захисників зрадив другий. Уяви собі, вони уклали договір із демоном: замість знищити його, зрадники загадали бажання. І почвара здійснила його. За умовами договору, коли настав вирішальний момент, перший рід відступив. Вони залишили своїх соратників на поталу чудовиську. Через свій егоїзм.

Златан криво посміхнувся і закинув голову вгору. Його погляд пірнув у небо через гілки дерев.

— У другого роду не було й шансу, коли вони залишилися без підтримки. Демон знищив їх. Проте і цього йому здалося мало. Виявилося, що старший наслідник захисників, чиї 27-мі уродини саме наближалися, мав красиве ім’я. «Золотий» воно перекладалось…

— Златан, — здогадалася Варта одразу.

— Правильно мислиш, нехороша темна. Отож, демон прокляв його і прокляв увесь рід їхній на багато поколінь наперед. Смертю від золота прокляв. Він мав почуття гумору, бачте… Я — наступний смертник. Кінець історії.

Златан зчепив руки в замок і потягнувся.

Варта розуміла, що це не може бути правдою. Принаймні все — не може. І водночас щось знайоме ворушилося насподі свідомості.

Нитка, котра вислизала від неї і не давала твердо відкинути Златанові слова. Нитка, котра аж бриніла від магії, і від того, що світ може виявитися не таким, як їй раніше здавалось. Але як так сталося, що раніше ніхто не говорив їй про роди, котрі володіли колосальною магією? Чому навіть непричетні до влади Конгломерату львів’яни знали про суддів, а про тих, інших — ні?

— Ти не віриш мені, знаю, — маг знову зиркнув на дівчину. Без іронії, лише з гіркотою в погляді. — Але мій прародич — один із тих захисників, кого вбили. А його син, чинний чеський суддя, — перший Златан Богумін, який носить прокляття. Він, власне, й подався у судді, щоб урятуватися. Спрацювало. А мій рідний дід помер рівно у 27. Мого батька, на правах недалекого родича, дід уже зміг взяти до штату суддів, щоби надати йому магічну недоторканність і врятувати. Так батько пережив 27-річчя. Потім вирішив повернутися до звичайного життя, бо думав, що прокляття вже не має над ним влади. І помер за кілька місяців після того, як покинув суддів. Я ніколи його не бачив… Матір покінчила із собою після батькової смерті. Тому більшу частину власного життя я на побігеньках у діда… Але після мого найближчого дня народження він обіцяє випхати мене геть, подалі від правління. Аби я не загрожував його високому положенню — є, бачте, охочі передати пост судді молодшому Богумінові. Адже дід дійсно дуже давно на цій посаді, і не з усіма в нього ладиться. Та й поза тим старий дьябел теж вірить, що після 27-річчя прокляття не матиме сили. А воно має! Має, трясця йому! Адже мій батько… — Златан не договорив і вчепився обома руками в пишні кучері. — Усі загинули, — пробурмотів він швидко, зболено. — І я приречений. Мій єдиний шанс — ця Гра, Варто. Мій єдиний шанс — зустріти демона. Мій єдиний шанс — ти.

— Але чому дід не хоче, щоб ти зняв прокляття? І чому він застерігав мене? — дівчина пригадала темні, сповнені гніву очі судді і те, як упевнено той сказав, що Златан вб’є її.

Маг усе ще слабко усміхався, але погляд його нагадував грозові хмари на обрії.

— Бо якщо інші судді прознають, що я затесався між гравців, то можуть звинуватити старого в допомозі мені. І темним. А це скандал ще той вилізе. Явно не вартий життя чергового Златана. Словом, отак я й існую: під вагою прокляття і наближення неуникної смерті. Весь. Час. А дід уже давно щось із главою Конгломерату крутить, вислужитись хоче. А я йому як п’яте колесо до воза. Утім, я справді трохи влазив туди, куди не можна, щоби знайти точки і жертв… Але ледь не в кожного судді є свої інтереси в цій Грі! Наївно вважати, що вони не впливають на неї…

— Не історія, а суцільний триндець… — прошипіла Варта. — Слухай, я в це досі не дуже вірю. Але якщо той демон існує, то як бути з ним? Він же звільниться, коли ти загадаєш бажання? І принесе всі ці війни-катастрофи тощо?

— Так, — Златан скрипнув зубами. — Але у Центральноєвропейського конгломерату вже немає родів-захисників. Інші не мають тут права втручання. Й охоти не мають, якщо чесно. Я спробував зібрати якусь корисну інформацію у своїх робочих мандрівках, але деталі й перебіг Ігор усюди відрізняються.

— А що кажуть судді? Твій дід?

— Що не моя це все справа. Не вибудовуй собі надмірних ілюзій щодо моїх повноважень у їхніх очах.

— Але… Ти ж Богумін, з того крутого сімейства…

— Варто, ти мене слухала взагалі? Або два роди, або жодного. Такі правила. Один я нічого не вдію. Та й захисник із мене ніякий. Хіба самогубець.

— Ну, мене ти наразі гарно захищав.

— Рівняєш допомогу тобі до протистояння з майже всесильним пекельним демоном? — хмикнув Златан невесело. — Забудь про це.

— Тоді ти теж забудь. Ми дійдемо до кінця, — твердо шепнула Варта в пориві хоч трохи втішити мага.

Вона промовчала про те, що тут щось не складається: не можуть же могутні судді відмахуватися від того, що всім їм загрожує наприкінці Гри. Якщо це правда. Адже вся ця історія про демона дійсно дивна. І суддя чеський — не може ж він отак байдуже ставитися до свого родича, над яким тяжіє загроза близької смерті… Втім, щодо цього Варта не була певна — правлінець не справив на неї надто приємного враження. Але Златан зараз явно не скидався на особу, готову до заглиблення в тему. І схоже, він розповів їй те, що зазвичай тримав у найбільшій таємниці — уже за це вона почувала вдячність, бо бачила, як важко йому далася ця розповідь.

— Ми дійдемо до кінця, — повторила дівчина. — А там хай хоч демон, хоч що інше. Якщо це бажання врятує ситуацію, то я допоможу тобі отримати його. Ніхто не заслуговує на те, щоби жити під вічним страхом прокляття. Ще й через якихось зрадників зі столітньої давнини.

Златан не відповів. Його плечі зовсім опустилися, ніби навіть золоте сяйво сонця нагадувало про незворотність.

Годинник цокав. Маятник хитався.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Двічі жертва

— А хто такі Станіслав і Амалія? — спитала Варта згодом, коли впали сутінки й вони з магом вирішили повернутися до центру та дати одне одному шанс відпочити бодай ніч. — Твій дід назвав так людей на фото, що в моєму медальйоні, — нагадала дівчина.

Вона силкувалася говорити спокійно і не видати, що понад усе бажає дізнатися відповідь, котра — а раптом! — може стати ниткою до її втраченої сім’ї. Ще її гріло те, що вона — Станіславівна. І якщо Станіслав на фото, наприклад, назвав свого онука чи правнука теж Станіславом, то, може…

— Ні зеленого поняття, — відповів маг надміру бадьоро — і до Вартиного розчарування. — У старого дьябела стільки знайомих, що навіть десяток років на посаді його помічника не допоміг мені вивчити й половини! Тільки тих, хто особливо активно прагне моєї смерті.

— Ну, я не думаю, що люди з того фото — його знайомі. Фото явно із Прекрасної епохи. Я чула, що судді живуть довше, але чи аж настільки?..

Златан посерйознішав:

— Я можу поцікавитися тією Амалією. Але навряд чи старий захоче відкривати це. Він би й так із мене шкуру спустив за сьогоднішнє. Якби міг.

Дівчина пригадала сутичку в музеї і мимоволі здригнулась.

— Як ти тепер повернешся в готель? — поцікавилась вона.

— Пішки, очевидно ж! Надто чудова погода, щоб витрачати час на будь-який транспорт.

— Ох, я тебе про-о-ошу… — Варта закотила очі.

Вона дозволила Златанові піти вперед й придивилась до його постаті. Вага, котра перед тим мовби придушувала мага до землі, розчинилася. Чех розправив плечі, рухи стали звично впевненими й поривистими. Або й це була гарна гра. Ким-ким, а актором Златанові вдавалося бути — всі кілька днів їхнього знайомства він нічим не видав того, що смерть від прокляття вже дихає йому в спину. Що його приїзд не примха, не забавка багатого й сильного молодика. А останній шанс, ривок відчаю чи, навпаки, холодного розрахунку.

Щось усередині Варти, дуже глибоке й зачаєне, озивалося до цього химерного чародія. Щось інше — таке ж глибоке — нагадувало бути на сторожі. Бо про щось він таки брехав — дівчина відчувала це всім нутром. Але, попри це, рятував її. Навіть у моменти, коли міг викрити свою таємність у Грі й ті плани, які мали б урятувати його самого.

Маг мовби відчув її погляд й думки, бо спинився й озирнувся через плече.

— Можеш не хвилюватися через мої стосунки зі старим, — відповів він прохолодніше, ніж до того. — Теплими й люблячими вони ніколи не були. Уже й не стануть. Він може покарати мене, але йде Гра. Судді зайняті нею. Тож наша домовленість у силі. Ходімо.

* * *

Розповідь Златана про демона та захисників Конгломерату цілковито збила Варту з пантелику. Але справ було більше, ніж часу шукати відповіді.

Сьому точку позначили темні. Невелика група на чолі із заледве повнолітнім магом, про яких ніхто й не чув особливо. Знову пощастило: жертвою виявилася світла сестра того мага. Мітку допомагали знайти всі. Низький, постійно насуплений чародій водив сестру за собою ледь не за руку і не давав нікому до неї й торкнутися. Боявся всіх. І своїх, і чужих. Малу ледь не били дрижаки, але все обійшлося настільки спокійно, що Варта запідозрила світляків у якихось внутрішніх проблемах. Можливо, чеський суддя таки зміг накласти покарання на Люцема за те, що той атакував Дикорослу? Але, втім, атакував він Варту. А Дикоросла врятувала її…

Відьма лежала в лікарні та скаржилась, що тутешні ліки — повна маячня. А от якби їй справдешнього цілительського зілля… Ружичка пробувала пронести їй своє вариво під видом чаю, проте це суворо заборонили метушливі людські лікарі.

Молібден відвідував її, і, здається, шок після програшу на дуелі нарешті почав його покидати. Принаймні брат Аллі тепер виправдовувався тим, що на нього «щось найшло». І він вирішив за краще заховати Дикорослу від усіх. Відьма скаржилася й на свою дурну голову та довгий язик — мовляв, у неї й на думці не було, у що виллється її зізнання Молібденові.

Варта спробувала пожартувати щодо того, яка глибока між ними довіра: он навіть їй, найближчій подрузі, не сказала про свою мітку, а вже якомусь білявому алхімікові — то не змогла стриматися! Проте Моль жарту не оцінив. Він усе нашорошувався, коли Варта заходила в палату і, здається, очікував, що з-за її спини вийдуть разом Златан і Люцем.

До Дикорослої натомість заходив Мілен, світляцький цілитель. І трохи підрихтував її рани своєю силою. Відьма розповіла про це неохоче. Вона була певна, що світляк приходив лише, щоби залишити десь в її палаті маячки. Але Варта добросовісно пошукала і не знайшла жодного.

Златан знову зник.

Чаклунка була певна, що до цього причетний його дід. Проте, знаючи чеського мага, дівчина вірила, що він знайде спосіб вирватися з-під влади старшого Богуміна.

Тим часом Еверест завів собі паскудну звичку щоранку ходити з нею на роботу. Варта спочатку бісилася, а потім махнула рукою. Тепер дорогою вона розважалася тим, що починала висмоктувати енергію з людей-перехожих, а світляк хмурив свої світлі брови і зі стражденним виразом на обличчі кидався обтинати її павутину.

На щастя, через три дні Златан повернувся.

— Минулого разу ти більше тішилася моїй появі, — зауважив він зі звичною усмішкою-лезом, коли зустрів Варту біля кав’ярні після закінчення її зміни.

— Минулого разу я думала, що ти в смертельній небезпеці, — кинула вона, приховуючи свою справжню радість.

— Ну, я досі в ній, — кинув маг недбало. — Он від старого ледь вирвався. Якби я не мав обов’язків у ролі спостерігача, він спробував би замкнути мене в готелі до самого кінця Гри. От тільки і в мене є аргумент проти нього — ота ваша зустріч у музеї. А йому не дуже хочеться розбиратися з іншими суддями за порушення правил…

— Ти ж не будеш здавати власного діда. Міг би залишити в готелі свою тінь і втекти…

— Моя тінь зайнята іншим. А мій дід завиграшки відрізнить її від справжнього мене. Дякую за пораду, — їдко відказав маг. — Пішли. Корисної інформації в мене немає, але натомість може з’явитися допомога.

— Стій, — Варта вирішила поцікавитись тим, що її досі муляло. — Мені одна деталь не дає спокою. На початку Гри ти казав, що обрав мене, бо я єдина жертва, про яку тобі відомо. Але потім дізнався про Дикорослу. І, думаю, не лише про неї. Чому ж не обрав когось ще? Для певності?

— Не люблю розпорошуватися, — відповів Златан, не кліпнувши навіть. — Це правда. Найперше я дізнався про тебе. Зазнайомився з тобою. І пообіцяв захист. Отож, буде паскудно кинути все отак на півдорозі. Та й тепер я відчуваю на собі трохи відповідальності за те, аби твоя голова дотягнула до кінця Гри в цілісному стані. А ти виявилась приємнішою, ніж я думав до нашого знайомства.

— До знайомства — це ж коли? — здивувалась Варта. В голові невчасно зринуло попередження Златана-старшого, що його онук планує її вбити. — Ще скажи, що шпигував за мною!

— А як скажу, то що? — зіронізував маг, проте виправився негайно. — Боги, не дивись на мене так страшно! Це жарт. Жарт такий. Я вперше приїхав до Львова за два дні до початку Гри. Але суд має досьє всіх повнолітніх чародіїв, тож я мав змогу пробігти їх очима. І мушу зазначити, твоє фото там — уособлення зла, дуже нехороша темна! А тепер підеш зі мною чи будеш іще чекати, поки нас хтось помітить і вкотре почне приписувати тобі стосунки зі світляками?

— А не треба було виставляти себе світлим спочатку, — огризнулася дівчина.

— Та ну! Це ж корисно. Я міг дізнаватися від них речі, які нам допомагали. І, — маг сяйнув усмішкою, — мені вдалося побачити твою силу у всій красі. Навряд чи ти напала б на мене з тим же ентузіазмом, якби я одразу відкрився.

— Ти піддався мені, — скисла дівчина, пригадуючи дуель на Цитаделі.

— Не сильно. Тоді я не мав на меті перемогу, тільки розвідку, — стенув плечима Златан. — І перемогу темних. Адже алхімея Аллі — важливий гравець, а той Люцем мені нітрохи не сподобався все одно. До речі, за майже фатальний напад на жертву біляка відсторонили від Гри на два тури — маємо трохи спокою.

— Добре. Отож… ми сьогодні шукатимемо когось чи щось? — Варта опустила погляд на кросівки на своїх ногах. — Я готова до всього!

— Чудово. Тоді почнемо з простого: треба взяти відьомське зілля, котре проявляє мітки вдень.

— Маєш кандидата на жертву? — поцікавилась чаклунка. Вона зиркнула через плече: чи не стовбичить десь Еверест у вікні кав’ярні? Проте світляцької голови не було видно.

— Я маю тебе, — Златан клацнув пальцями, і його усмішка стала геть зловісною. — Тебе і крутий задум. Світляки, мабуть, вже знають, де точка. Утім, вони все одно будуть у шоці.

— Дивись, щоби ти сам потім в шоці не був… якщо твій старий взнає, — бадьоро відказала чаклунка, проте в душі вона сподівалася, що ідея чеха не надто травматична.

* * *

— Наступного разу сам будеш реалізовувати свій крутий задум, — процідила крізь зуби Варта, роздивляючись вінок сяючого візерунку, який загорівся нижче ліктя на її лівій руці. Знак жертви. Красиве, але й моторошне видовисько. Візерунок здавався живим, і його тонкі нитки пульсували під шкірою, озиваючись свербінням.

Златан теж вдоволено роздивився результат.

— Як справжній! — він клацнув язиком. — Точніше, він і є справжній. Точніше, стане таким за кілька днів максимум.

— Прикуси язика, базікало, — відповіла дівчина і швидко натягнула накидку з довгими рукавами.

Попри спеку не хотілося «світити» знаком. На щастя, крізь цупку тканину його блиск не пробивався. Принаймні поки палило сонце.

Варта без проблем отримала у відьом зілля, котре проявляло мітки. Вони попередили, що дія триває не більше трьох годин. Проте Златана це влаштовувало.

А от чаклунка почувалася так, наче її з ніг до голови облили неоново-салатовою фарбою і тепер кожен перехожий коситься в її бік. А кожен другий перехожий — світляк. Звичайно, це було не так. Але задум чеха, котрий спочатку виглядав доволі таки непоганим, зараз перестав їй подобатися взагалі. Особливо, враховуючи, що надто велика частина цього плану спиралася на світлих, з якими Златан іще формально співпрацював. Але хтозна, чи не дізналися і з їхнього боку про те, що химерний ексцентричний чех, який зацікавив Люцема своїми силами, насправді грає на іншому боці?

— Скажи мені, що ти продумав план дій на випадок, якщо вони захочуть мене вбити, — Варта вирішила ставити питання руба, поки ще могла ставити питання взагалі.

— Я сам їх вб’ю.

— Ти ж наче проти насильства.

— Тому цей план використаємо в найгіршому випадку. Про всі інші можеш не турбуватися. Твоє завдання яке? — Златан схопив її за передпліччя саме там, де горів знак — тепер Варта відчувала його легким теплом й поколюванням.

— Вдавати, що я жертва, — пробурмотіла вона понуро. — І не рипатися.

— Яка розумна нехороша темна!

Дівчина не стрималась і шпикнула мага павутиною. Златан розсміявся у відповідь. Вони почали свою гру, щойно посутеніло.

* * *

Навіть вдавати жертву Варті не сподобалося. Проте, на щастя, чех погодився відкинути варіант із погонею по місту — надто багато невідомих, надто багато можливих втручань. Тож «піймав» її сам Златан. Так було задумано.

Він привів Варту до зборища світлих, про яке дізнався напередодні у Люсент. На відміну від Молібдена, на світлячку чехова магія подіяла чудово. Вона й досі вважала його помічником, а може, й кимось більшим для себе — цього Варта не уточняла.

Цього разу чех перестав усміхатися, наклав на чаклунку міцні пута й задер рукав її накидки. Так, щоб усі світляки побачили, що знак тут.

— Я надибав оцю, коли вона говорила з їхніми про свою мітку. Просто посеред вулиці й телефоном — оце конспірація до бісової тітки! — повідомив він Анні, цілительці з надміру білим волоссям і надміру страдницьким поглядом, котра поцікавилась, чому це Варта з ним.

— Добре, — кивнула світлячка стримано. — Може, послаб пута? — вона тут же співчутливо подивилась на почервонілі зап’ястя «полоненої».

— Обійдеться, — Златан спохмурнів. — Чи ти забула, як ця наволоч минулого тижня ледь не вгробила половину наших? Думаєш, пожаліє тебе?

Анна не відповіла й закусила губу. Вочевидь, щось гризло її — чи не надто докучлива совість? Варта подумала, що світлячці явно не подобається ні ця вся Гра, ні її власна участь у ній. Але сили заживляти рани були потрібні світлим не менше, ніж їхнім суперникам, і Анна, одна з кращих, не могла відмовити.

У гурті світляків ще був Гарран — посередній алхімік, Альтер — один з найкращих їхніх магів і… Еверест.

— Дуже нехороша темна потрапила в біду? — спитав він, зводячи брови.

Дівчина скрипнула зубами, але стрималась від їдкої відповіді. Їй не хотілося підживлювати цю незрозумілу усмішку на обличчі співробітника. Тим більше не хотілося підживлювати відчуття розчарування всередині, яке пульсувало зовсім як нитки фальшивої мітки під її шкірою.

«А чого ти хотіла? — озвався внутрішній голос. — Він може скільки завгодно ходити з тобою на роботу чи вдавати доброзичливість, і це не зробить його ні краплі темнішим чи тебе світлішою. Скоріше за все, до них знову просочилась інфа про те, що ти жертва — Златан не всемогутній, скільки б не хотів таким видаватись. От Орка й приставили до тебе, аби був такою ненав’язливою охороною на правах спільної роботи. Аби не втекла кудись і не зникла у потрібний момент. А тепер все, ти жертва, всі задоволені».

— Пропоную ворушитися швидше, — відказав замість неї Златан. — Мітка не чекатиме на нас, якщо пітьмаві виродки знайдуть її першими. Чи ви тільки Люцема й сестричку слухаєте, а без них ні кроку?

— Люсент у лікарні через цю магічку і її відьму, — огризнувся Альтер, і Варта подумала, що його тон зовсім такий, як у глави світляків, — різкий і недобрий, сповнений непояснимої зверхності, котрої завжди було так багато у світлих. — А те, що ти, зайдо, знайшов жертву, ще не дає права зневажливо про когось говорити. До тебе й так багато запитань.

— Наприклад? — Златан примружив очі, ніби примірявся, яким закляттям краще спопелити Альтера на місці.

— Хлопці, може, давайте потім? — втрутилась Анна тим же нещасним тоном. — Алю, в нас є жертва. Це найважливіше.

— Та заради всіх вищих! — Златан примирливо підняв руки вгору. — Направду, я не зацікавлений у цих ваших справах. Мені взагалі треба до Люсент у лікарню зайти. Забирайте й валіть, — він схопив Варту за плечі й видихнув їй у вухо: — Ні кроку від Евереста…

І відштовхнув так сильно, що вона ледь не впала.

А тоді жартівливо вклонився світлякам і пішов.

Він, трясця, пішов. Геть пішов. Варта достеменно пригадувала, що такого в плані не було. Але Альтер і Гарран уже наблизились до неї з обох боків.

— Ну, ходу, жертво, — посміхнулися світлі. — Будеш гарно себе поводити, то жодних проблем не виникне.

Чаклунка відчула себе цілковито загубленою. Еверест обережно торкнувся її руки й поволік за собою.

* * *

Златан не помилився: світляки знали, де точка. Їх уже попередили. Чаклунці не подобалося, що хтось робить це — чи не «панусьо Емек»? Проте вона пам’ятала, що ліміт дії зілля — три години. Отож, в неї не так багато часу, щоб обдурювати їх. Вона сподівалась, що встигне побачити ошелешені пики світлих і головне — Евереста. Що робити потім, Варта ще не вирішила. Але вона була певна, що шок світляків подарує їй кілька секунд переваги.

Точка ховалася зовсім неподалік від центру, в старому дворику, одному з багатьох пристанищ для дідусів із доміно, молодиків з пивом чи шумних компаній.

На щастя, зараз там нікого не було. Якби довелося накладати ілюзії на сприйняття людей, то на це пішло б надто багато сил. Утім, прості люди вперто ігнорували все, пов’язане з чародійством: майже все, що виходило за рамки їхнього звичайного світу, випадало також і з їхнього поля зору. Але особливо яскраве втручання непоміченим навряд чи пройшло б.

Мітка горіла енергією, котра притягувала й відштовхувала водночас. Філігранна вісімка блиснула проти світла з вікна, котре тут же згасло. Якби вдалося дотягнутися до мобільного й повідомити друзів… Проте Вартині руки були досі міцно сковані путами чеха. А сам він так і не з’явився. Утім, хвилювання, спричинене його відсутністю, вляглося. Дівчина повернула собі рівновагу й пригадала, що опинялася в куди гірших ситуаціях. І без чеха чи іншої підтримки.

— Чи ви готові розпочинати? — прісним тоном спитав угорський суддя Берток, який роздивлявся Варту з німим роздратуванням, ніби вона була його власним ворогом.

— Так, — кивнув Альтер. — Жертво, сюди.

Варта слухняно вийшла вперед. Ноги задерев’яніли. У темряві двору без ліхтарів мітка на її шкірі здавалася ще яскравішою. Пута Златанового закляття нарешті почали розвіюватися. Як вчасно. Дівчина стріпнула руками.

Альтер кивнув у бік мітки.

Крок. Ще крок.

— Обережно, вона сильна, — нагадала Анна, і ці слова полестили чаклунці. Внутрішня темрява вдоволено загуркотіла. Їй подобалося, коли її боялися.

Варта простягнула руку. Рука теж затерпла. Альтерові пальці міцно зімкнулися біля ліктя. Світляк не використовував зброю. Він розсік її шкіру крижаним лезом закляття. Тонке й жаске, воно вкололо, занурилося глибше й обпекло так, ніби руку поливали окропом.

Варті здалося, що з неї виривають щось у цю мить. Нахабно й неправильно. А тоді кров задзебеніла вниз. Чорна-чорна кров. Вона падала на знак з вісімкою, зафарбовуючи його. Як було вже колись.

Колись давно. Як було в той день, коли золотий маятник хитався праворуч-ліворуч і ліворуч-праворуч. Маятник хитався. Кров дзебеніла.

Маятник хитався.

Кров дзебеніла.

Маятник множився перед очима. Золоті спалахи росли й росли.

«Тільки не золото, — подумала дівчина, падаючи в безтяму. — Тільки не золото. Златанові не можна. Тільки не золото».

Вона примусила себе замружити очі й коли розплющила їх знову, то маятники зникли. Натомість мітка на руці Варти ставала все слабшою. Дія зілля минала… А Златан не прийшов.

— Годі, — кинув суддя Берток владно.

Альтер відпустив руку «жертви». Вона стиснула кулак і відійшла назад, наступивши на ногу Еверестові. Він схопив її за плечі та шепнув:

— Обережна будь.

Тиша стала нестерпною.

Проте нічого не відбулося. Енергія не спалахувала. Сила не вивільнялась. Полум’я мітки горіло рівно. Нічого більше.

— Я не бачу реакції, — повідомив угорський суддя беземоційно. — Тож не маю права зарахувати вам очко.

— Що за чортівня, темна? — Альтер рвучко повернувся до Варти. Його обличчя викривила злість.

— Звідки мені знати? — звела брови вона, намагаючись підтримувати внутрішній спокій.

— Можливо, треба зачекати? — прошепотіла Анна і повернулась до чаклунки. — Темна, давай я поки зцілю тебе.

Варта осміхнулася.

— Обійдуся, світлячко.

Вона сама стерла кров з руки. Проте Анна м’яко задерла рукав накидки вгору.

Знак зник. Без сліду.

Запала кількасекундна тиша.

— Мітка не позначена. А знаку на цій темній немає, — негайно втрутився суддя. — Отож, ви пролили її кров помилково.

Якби він говорив хоч краплю менш серйозно, то Варта вирішила б, що пан Берток знущається.

— Що значить помилково? — Альтер підійшов до судді. — Ви засвідчили це — ми привели жертву. Її мітка горіла. Усе згідно з правилами. Усе!

— Вона не жертва, — Берток зміряв світлого мага зневажливим поглядом і зиркнув на Варту. Тепер у щілинах темних очей справді горів інтерес. — Вона проста темна чародійка. І це я вам засвідчую. Як і те, що за наступне слово в мій бік, світлий, тебе буде відсторонено від Гри за образу судді й сумніви щодо його рішення.

— Якого… — Альтер тепер насунувся на Варту.

Вона відчула позаду спалах злості й машинально пірнула вбік. Гарранова атака врізалась в груди іншого світляка. Але це був лише легкий шок, який Альтер стріпнув із себе за мить. Цієї миті Варті вистачило, щоби рвонути вбік від світлих і сплести на пальцях просте ефективне вогняне закляття.

Анна спохмурніла. Цілителька не мала, що протиставити. Еверест просто дивився на чаклунку з півусмішкою й, на щастя, до крейди не сіпався.

— Коли ви вирішили насолити відьмам, то підписали собі смертний вирок, — крикнула чародійка. — Не варто недооцінювати зілля. Їм під силу зробити жертвою будь-кого. Принаймні настільки, щоб ви повірили, тлумки, — вона заливисто розсміялася, оцінюючи спантеличення й гнів на обличчях таких праведних світляків.

— Сміливий крок, чародійко, — суддя Берток схилив голову, і щось схоже на усмішку промайнуло навіть на його губах. — Поки ж я не бачу моєї потреби бути тут присутнім. Ночі доброї, Тарновецька.

Він кивнув одній лише Варті й розчинився в нічних тінях.

Вона секунду-дві сподівалася, що виразно темний суддя угорський не покине її тут в такому становищі. Втім, він навіть не озирнувся.

— Ти не жертва, — Альтерова аура розгорялась швидко. — Отож, недоторканність на тебе не розповсюджується, темна. Не хочеш детальніше розповісти про зілля твоїх темних подруг?

— Йдіть спитайте самі! Якщо сили стане! Але ж швидко ви думку змінюєте, — засміялась дівчина, відчуваючи азарт. — То жертва, то вже ні — скільки ще теорій сьогодні буде? — вона клацнула пальцями, і вогняна павутина розсипалася жаскими іскрами.

Альтерова атака розітнула землю в неї під ногами. Але Варта підстрибнула й уникнула її.

Тоді вона кинулась убік. Шлях перепинив Гарран. Мовчазний аліхімік сипонув Варті в обличчя розкришену крейду. Її струсонуло запаморочення. Ногу прошив біль.

— Лишенько, припиніть! — крикнула Анна. Але її ніхто не послухав.

Варта скривилась, але тоді відштовхнула Гаррана. Руки смикнули павутину. Поріз на руці трохи заважав, але павутина все ще слухалась.

Бабах!

Альтерові обсмалені брови змусили чаклунку пирхнути. Проте світляк знову спрямував атаку вниз. І земля тріснула. А тоді Варта відчула, що не може ворухнутися. Її ноги паралізувало. Шокове закляття таки дотягнулося.

Вона приготувалась захищатися без зайвого руху. У руках палахкотіло плетиво павутини, яка слабко сіпалась з боку пораненої руки. Гарран зник із поля зору. А от Альтер рухався просто до неї.

— Годі, я сказала! — біле волосся майнуло попереду.

Анна розкинула руки й заступила Варту.

— Вгамуйся, йолопе! — цілителька підняла руку і…

— Овва… — чаклунці аж брови на лоба полізли, коли світлячка зарядила Альтерові кулаком в обличчя.

Тоді вона блиснула поглядом у бік Варти.

— Дарма ти збрехала, — повідомила вона стражденно. — А ти, — її погляд знову метнувся до мага, — потім будеш біситися. Нам потрібно позначити точку! Поклич Мі…

Варта не стала чекати, поки Анна завершить, і оглушила її. Не дуже ввічливо, зате на одного потенційного суперника менше. Вона спробувала дотягнутися й до Альтера, але той спритно уникнув атаки.

Наступне плетіння павутини розсипалось у Вартиних руках. Пута скували її незгірш від Златанових напередодні.

— Анна права, — похмуро відказав Еверест, акуратно креслячи крейдою посилення для пут. — З цією ми розберемося потім. Я в змозі втримати її від зайвих рухів. Але нам потрібна жертва. Якомога швидше. Хто його знає, коли пітьмаві сюди доберуться.

— Тоді вона на тобі, — неохоче цвиркнув крізь зуби Альтер і махнув рукою Гаррану. — Ми скоро пришлемо підтримку. Тільки що підозріле — телефонуй.

— Не дурний, — Еверест посміхнувся.

Коли світляки вийшли з двору, він присів біля Анни і похитав головою.

— А вона ж хотіла тебе виручити, темна. А ти її отак жорстоко.

— Нічого їй не буде, — фиркнула Варта. — Звільни мене.

— Щоби ти подзвонила своїм друзякам-темним і їх набігло сюди море? Ні, дякую, — Еверест обережно підняв Анну і переніс її на новеньку синю лавку біля дитячого майданчика. Цілителька застогнала й розклепила повіки. — Ходи сюди, Аґато.

Варта послухалась його і підійшла. Вона оцінювала силу пут і подумки вираховувала, за скільки часу ті ослабнуть настільки, щоби спробувати вирватись. Якби не поранена рука, то можна було б спробувати негайно. Утім, у будь-якому разі чекати на повернення світляків чаклунка не планувала. Тим паче якщо їх тут збереться ще більше.

— Я не жертва, — вона твердо подивилась на Евереста. — Суддя це наче чітко засвідчив. Звільни мене, і я піду геть.

— Мовчи й чекай, — відказав світляк. — Анно, а тепер таки вилікуй нашу невдалу жертву.

Дивно, проте світлячка також не стала сперечатися. Вона швидко сіла і тріпнула пальцями, як піаністка перед тим, як грати віртуозний концерт.

За кілька секунд чаклунка відчула, як повільно, проте стійко її наповнює чужа пекуча сила. І все ж від потоку цієї сили порізи стали саднити менше.

— А ти вміла, — зауважила вона, коли на місці порізу від Альтерового леза рана затягувалася на очах.

— А ти брехунка. Підла, як і всі ваші, — пробурмотіла світла, проте зцілювати не перестала.

— Чого ж ти помагаєш мені, якщо я така-сяка? — хмикнула чародійка.

— Бо не хочу, щоби лилася зайва кров, — Анна здмухнула пишну світлу гривку з чола. — Ти не жертва, то нехай. Та я — цілителька, і буду нею. Навіть у цій проклятій Грі.

— Коли ти зцілиш мене, я зможу розірвати пута Евереста і знищити вас обох, — зауважила Варта, гадаючи, на скільки ж вистачить світлячого альтруїзму.

— Ти не зробиш цього, — обличчя Анни, стомлене і нещасне, освітила раптова усмішка. — А якщо й зробиш, то що ж, знищуй. Я хотіла бути цілителем, і я залишуся ним до самого кінця. А ти, Варто Тарновецька, ти хіба хотіла бути вбивцею?

— Звідки світлячці знати, що на душі в темної? — огризнулася та.

— А звідки темній знати, що на душі у світлячки? — Анна закінчила зі зціленням і обтріпала пальці.

І тут Варта відчула знайоме поколювання. Слабке сяйво, котре сьогодні вже оперізувало її руку — через зілля, горіло й на передпліччі Анни, проступаючи крізь тканину сірого светра.

Мітка. Справжня.

Отож, цілителька була жертвою світляків. І прийшла сюди в надії, що вдасться якомога швидше позначити точку та відвернути загрозу від себе. Але не вдалося… Ось чому вона так поспішала. Ось чому здавалась такою нещасною й напруженою.

— Ти можеш здатися сама, жертво, — відповіла Варта тихо і спокійно.

— Коли нас тут двоє, а ти одна, та ще й у путах? — усмішка Анни зблякла. — Ні. Люцем неодмінно розкусить мене. І Альтер. Коли повернеться. Самовільно я не піддамся.

— Не можу не погодитися, — кивнув Еверест. — Вибач, Аґато, але ти не отримаєш цю мітку.

Варта сіпнула пута. Вона знала, що з достатнім старанням зможе розсіяти їх. Їй не дуже хотілося нападати на Евереста. Але якщо сюди доберуться світляки, то для неї це погано закінчиться. А якщо темні… то це може погано закінчитися для Анни. І для триклятого співробітника, котрий надміру часто з’являється поруч. Тож краще розібратися із цим, поки вони тільки втрьох тут. Поки вона може позначити мітку, наблизити криваве змагання ще на крок до кінця і убезпечити химерного світлого алхіміка, з яким їй бодай трохи вдалося порозумітися. І ще цілительку, котра не прагнула зайвої крові. І хоч їм нікуди тікати від Гри, але так буде краще.

— У мене є зустрічна пропозиція, — голос пролунав так різко, що всі стрепенулись. — Тепер темна не одна.

— Ти! — обурення в голосі Анни змішувалося зі здивуванням.

Варта похолола. Чех прийшов! Аура Златана зникла — і темна, і світла. Але тут точка. Тут десь поруч спостерігач з Угорщини. Якщо він побачить онука судді, то все полетить у пітьму…

— Моє шанування, пане Бертоку, — кинув Златан до вечірнього повітря, мовби прочитав думки Варти.

Він клацнув пальцями, і Анна негайно обм’якла та осіла на лавку. Еверест мовчки спостерігав, ніби зачарований. Варта глипнула на нього — не могла зрозуміти, що коїться. Адже алхімік проявив спритність у тому, як накладав на неї пута, а тепер навіть не поворухнувся. Не проявив інтересу до своєї соратниці-світлої.

Суддя знову з’явився з тіні будинку поруч — наче й не зникав. Цього разу його обличчя виглядало куди менш суворим та відстороненим, ніж раніше.

— Богумінеку, мушу зізнатися, давно я так не реготав, як сьогодні з пик тих світляків, коли вони побачили: жертва не та, що треба! — мовив угорець.

— Варто, Евересте, — чех повернувся до них. — Знайомтеся. Це мій трирідний дядько Берток. Він же угорський суддя. І найактивніший борець за права темних, якого я знаю.

— Приємно, — кивнув світляк і негайно усміхнувся, але усмішка мала в собі щось криве й неправильне. — Еверест, Орест Гірняк.

— Це все чудово, — відповіла Варта, яку ситуація більше дратувала, ніж веселила. — Але скоро сюди прийде натовп світляків. Може, це не найкращий час для великого родинного возз’єднання, Богумінеку? — їдко додала вона, дивлячись на Златана.

— Гостра на язик яка, — суддя осміхнувся. — Ну то вперед, темна. Чи я дарма напросився на цю точку, щоби дати вам розіграти тих виродків на повну?

— Я вас про це не просила, — огризнулася спантеличена чаклунка.

— Я просив, — уточнив Златан. — Дядько Берток любить розважатися, тому він підтримав мою ідею. Чудово ж вийшло, хіба ні?

— Якщо про це дізнається хтось із суддів… — почала було чаклунка.

— Ніхто не дізнається, — відрізав угорець. — Златек трохи спостеріг, що світляче кодло любить гуртом на одного йти. Сутичка на шостій точці гарно проявила натуру тих їхніх головних. Отако нахабно кидатися смертельними атаками, коли побіля них жертва і член суду! То не гріх таким і карти сплутати. Починай!

Златан переніс світлу цілительку до диску на землі. Варта вирішила не перечити судді. Вона машинально викликала павутину й розітнула руку непритомної Анни.

Потекла кров. Затопила мітку. Стіна полум’я метнулася вгору. Чаклунка відчувала його всередині, це полум’я.

У неї перед очима стояла суцільна темрява. Кілька секунд дивного оторопіння. Кілька секунд дикого серцебиття. І дикого бажання знищити когось. Знищити все. А потім вогонь охопив зелені штори, візерунчастий паркет і мережива, цілі хвилі мережив.

«Врятуйте її! Се єдне, про що ми молимо!..»

«Ми оддамо її вам. Уся сила ваша. Ми відступимо й не зробимо ні кроку вперед. І вона буде ваша, сила демона…»

Спалах.

Маятник розітнув повітря, як лезо.

Варта впала на коліна. Повітря вийшло з легень.

«Не забувай, що ти Вартова. Навіть за сто літ. Ти — Варто… Не забувай… сього ніколи… Варто».

* * *

Коли Варта опритомніла, суддя Берток уже зник.

Анна знову лежала на лавці, досі непритомна, з перев’язаною рукою. Еверест розтирав розсічену брову. Златан щось швидко говорив йому. Світляк, на диво, слухняно кивав. Ніби у присутності чеха він втрачав силу і міг лише мовчки погоджуватися на все сказане. Дивина.

— О, ти знову тут! — Златан першим помітив її пробудження.

Він швидко підійшов до Варти і схопив за руку.

— Пішли. Ми поспішаємо. Я поясню все згодом.

Дівчина вирвалася. Дотик Златана раптом пробудив у ній страх.

«Не забувай, Вартова!» — надривний голос у голові. І спалах. До чого тут Златан?

— Нікуди ми не йдемо. А Анна й Еверест? — спитала вона. — Світлі прийдуть скоро. Цим двом дістанеться за те, що втратили точку і дали мені втекти.

— Відколи ти переймаєшся світляками? — округлив очі чех. — Це на тебе не схоже, о дуже нехороша темна!

— А вона на мене запала, — раптом із викликом заявив Еверест і схрестив руки на грудях. Безбарвний вираз щез з його обличчя.

— Звідки інфа? — насунувся на нього Златан.

— Я вас про-о-о-шу…. — простогнала Варта. — Ви що, з дитсадка втекли? Нам потрібна реалістична версія подій.

— Ну, наша історія доволі реалістична, — чех розтріпав кучері на потилиці. — Я прослідкував за вами всіма, щоби дізнатися, де мітка. І коли Альтер із Гарраном пішли геть, напав і звільнив тебе. Анну в якості жертви після заходу сонця спалити було неважко.

— Забув, що ти на їхньому боці? — закотила очі чаклунка.

Еверест тут же хмикнув:

— А твій рятівник, вочевидь, вирішив скласти мені конкуренцію.

— Заткни патякало, світлячино, — Златан відповів на його слова надміру радісною усмішкою й повернувся до Варти. — Думаю, саме час мені зав’язувати зі світлим боком. Коротше, історія полягає в тому, що я ж не особливо зобов’язаний вашим світлякам допомагати. А ось ти мені сподобалась. І тому я вирішив допомогти тобі. Цілком у стилі ексцентричного й до біса сильного мага-туриста, який вирішив трохи розважитися під час Гри.

— Трясця! Я б хотіла побачити обличчя Люсент, коли хтось перекаже це їй, — Варта всміхнулась. — Вона ж на тебе має серйозні плани.

— Уже ні. Загалом, якщо світлим треба буде підтвердження моєї зради, я з ними поспілкуюся особисто. Але нам справді час, — Златанова рука наполегливо вчепилася в зап’ястя Варти.

— Ні, стійте, — дівчина вирвалася вдруге. — Златан, звичайно, може западати на кого завгодно. Але у цієї відмазки дір більше, ніж у тієї, що я втріскалась у низькорослого блондина-алхіміка. Зробимо по-моєму. Ви, — кивнула вона до Евереста, — маєте звідси зникнути негайно і не втрапляти на очі вашим. Я наберу Тайфуна, і скоро в цьому районі збереться більше темних, ніж будь-де. У разі чого валіть усе на Тая: прийшов цілий натовп пітьмавих. Напав, переміг, Оркові в зуби дав. Виходу не було. Точка наша.

— Гаразд, вона має резон, — Еверест зиркнув на чеха так, наче чекав від нього дозволу.

Той стенув плечима:

— Якщо тобі стане ще сил утекти, то вперед…

Світляк сприйняв це за згоду й обережно взяв Анну на руки. Вони розчинилися в темряві швидше, ніж чаклунка встигла набрати номер голови темних.

Тайфуна прохання трохи здивувало, але новина про восьму мітку на рахунку темних перемогла всі його сумніви.

— …Що це було? — втомлено видихнула Варта, безпечно сидячи в машині Златана за кілька хвилин.

Дорога автівка пом’якшувала всі ями на дорогах Підзамча.

— Це був довгий день, коли ми втерли носа світлякам і без зайвої крові позначили нову точку, — безтурботно відповів той.

— Ти знову кинув мене без попередження, — невдоволено зауважила Варта. — А ми наче домовлялися: про всі свої таємничі плани розповідаєш наперед, а не опісля.

— Ситуація вимагала, — чех осміхнувся. — Я не міг йти прямо до точки, поки не був певен, що там саме угорський суддя. А не, скажімо, наш добрий друг Емек чи Богумін-старший. Довелося трохи відійти вбік і поспостерігати. Але я не планував кидати тебе в такому товаристві. І погодься: пики Альтера й Гаррана, коли Берток обламав їх, були просто безцінні!

Варта застогнала. Ну звичайно, Златан навіть не подумав розповісти їй про Бертока і домовленість із ним. І можна було б допекти йому цим, але вона надто втомилася, план спрацював, а Златан потішався — і її щиро дивувало, як йому вдавалося бадьоритися, коли смертельне прокляття вступало в силу за лічені дні. Тому поки що Варта вирішила залишити все, як є.

— Ти певен щодо свого родича? — вона скосила погляд у бік мага.

Той кивнув:

— Так. По-перше, Берток ненавидить мого старого. По-друге, він певен, що я лише спостерігач. Судді насправді мало контактують і втручаються в справи одне одного… Та і я вже згадував: угорець за темних. Тому за шанс влаштувати якесь западло світлякам він радо погодився на співпрацю. Тим більше, формально правил ми не порушували. Це світлі привели тебе до точки й пролили твою кров — а що вони помилилися, то вже їхні проблеми, а не твої чи суддівські.

— Ти ходиш по лезу, — зауважила Варта.

— Отож, нічого особливо не змінилося, — відказав чех.

— Ох, як знаєш… Додому мене. Давай-давай.

Златан помітно напружився:

— Вибач, тобі не можна додому. Зате саме час довіритися мені. Попереду довгий день, але ми прорвемося.

Дівчина кілька секунд не могла зрозуміти, чому він сказав це. Проте відповідь прийшла сама — у вигляді слабкого тепла, котре розливалося під шкірою. І поколювання, ніби сотні маленьких голочок нашпичилися на її передпліччі.

Дев’ята мітка обрала свою жертву.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Дев’ята і одинадцятий

— Без питань, я організую народ, — Тайфун реготнув десь по той бік зв’язку, коли вислухав прохання Варти. — Учора ти, звичайно, вшкварила. Шкода, що Люцема там не було.

— Так, — чаклунка силувано осміхнулася. Сама вона про це ні краплі не шкодувала.

— Але слухай, Варт! Про такі плани треба заздалегідь попереджати!

— Та це був спонтанний план. А тепер ось я тебе попереджаю, — відказала дівчина, краєм ока слідкуючи за тим, як Златан наливає зілля в склянку. Заздалегідь попереджати про плани — хах. Передайте це чехові…

— Треба ще вчорашню перемогу відзначити.

— Відзначимо, як тільки вся ця катавасія закінчиться… — втомлено відказала Варта. — Загалом, ти зрозумів. Здійми стільки шуму, скільки вийде. Хай маги натхненно шукають точку на Підзамчі, алхіміки мозолять очі світлякам на Сихові, а відьми — в центрі. Спробуйте палитися настільки явно, наскільки це ще виглядає достовірним.

— І жертва в нас, звичайно, є.

— Правильно мислиш.

— І це не ти.

— Так… Я думаю, після вчорашнього, навіть якщо прийти до Люцема й заявити, що я жертва, то він не повірить.

— Ну, це неважко перевірити. Але гаразд. Тільки тоді скажи мені, що сама робитимеш?

Голос глави темних завжди звучав так, наче він знущався, але Варта за роки знайомства вже навчилася вловлювати в ньому справжню стурбованість.

— Я буду вдавати, що мене не існує. І не влазити в проблеми.

— Чудовий план. Давай пришлю тобі когось в охорону. Ти де зараз?

Варта окинула поглядом ліпнину на стелі. «У найкрутішому готелі, в самому центрі міста, вдаю, що я героїня голлівудських гостросюжетних фільмів», — усміхнулася вона сама до себе, але вголос заперечила:

— Не треба. Нічого не треба, Таю. Тільки до біса шуму, щоби збити їх з пантелику.

— З шумом розберуся. Ще?

— Ще — нікому нічого.

— Ясна річ. Тримайся, Варт.

— Дякую. Буду.

Чаклунка усміхнулась і поклала слухавку.

— Довго ще? — Златан із осудом зиркнув на неї, відриваючись від екрану телефону.

— Ми не поспішаємо, — Варта визирнула у вікно, де млів спекотний полудень. — Ні краплі не поспішаємо.

Сигнали автівок, які стовбичили в корках, звучали, як тривожні сирени.

— Справа не в часі, — огризнувся чех. — Ти багатьом іще збираєшся повідомити, хто сьогоднішня жертва?

— Тайфун не скаже нікому.

— А якщо його перестріне Люцем і виб’є всю правду?

— Люцема відсторонили на два тури.

— Тайфун не жертва. Його можна хоч закатувати — і судді й пальцем не поворухнуть, — Златан роздратовано клацнув язиком і кинув телефон на диван. — Потім не кажи, що я не попереджав.

— Слухай! Ти, може, й онучок судді та знаєш усякі модні штуки, але і я не остання чаклунка. Хочеш, щоб усе пройшло гладко — треба відвернути увагу від нас із тобою. І я саме займаюся організацією цього всього. Чи думаєш, що після вчорашнього хтось із нас заробив собі більше очків прихильності у світлячих? Та на нас нападуть, навіть якщо випадково зустрінуть посеред вулиці! І Тай займається тим, щоби шанси на цю зустріч були якомога меншими.

— Хочеш обдурити ворога — почни з друга. А краще з обох, — заперечив маг. — Та й світляки не зовсім дурні, щоби сліпо за вашими бігати.

— Якщо примусити їх повірити, що темним достеменно відома точка, то побіжать, ще й як… — Варта сіпнула медальйон на шиї. — У них же програш на носі. Ми ведемо в рахунку. Ми зможемо…

— Не нервуйся так, — перебив її Златан. — Усе буде добре.

— Слухай, тільки не треба зараз гратися в турботу, — Варта примусила себе відчепити руки від медальйона і схрестила їх на грудях.

— Я думав, що ти достатньо прониклива, щоб відрізнити справжню турботу від награної, — відказав чех краплю ображено. — Я, може, й «онучок судді», як ти сказала, але ж не зовсім колода.

Чех важко зітхнув і розтріпав і без того неслухняні кучері.

— Коротше, слухай, якщо ми вже в одному човні дісталися так далеко, тобі варто знати: я брехло. Хай тебе це заспокоїть. Мені від самого початку були відомі імена ще деяких жертв. Але я одразу обрав тебе.

— Бо я до біса сильна… — зіронізувала чаклунка.

— … і дуже нехороша темна, — закінчив за неї Златан. — І тому теж. Але ти мені направду сподобалась. Я вирішив, що це вийде цікава співпраця. Місцями складна, але ефективна точно. І не помилився. Тому все буде гаразд.

— Думаю, щось таке ти казав і Люсент, коли вона довкола тебе звивалася, — підколола Варта, хоч мимоволі сподівалася, що чех заперечить.

— Безперечно, — Златан тріпнув кучерями. — Тільки згадай також, що її я вирубив та видав себе старому, скориставшись суддівськими вміннями, — і зробив усе це, щоби світлячка забула про твою роль у Грі. О, а ще коли напали на відьму… Стій, — Златан раптом осміхнувся. — Звучить, наче я виправдовуюсь і намагаюся довести, ніби насправді допомагаю. Так собі завдання. Давай зупинимось на тому, з чого почали: не хвилюйся. Усе буде добре.

— Ще скажи щось на кшталт: «Я з тобою», — саркастично відповіла Варта.

— Я з тобою, — темні очі чеха подивилися на неї прямо.

Дівчина очікувала, що Златан додасть ще якийсь жарт. Що бодай усміхнеться. Чи відведе погляд. Але він просто стояв і дивився. Пальці поколювало. Серце гупало гучніше. І несподіване відчуття ширилося всередині, як ніби там розгорялося вогнище. Ніби в одному «Я з тобою» ховалося дуже багато магії, і вона витісняла загрози Гри чи принаймні вгамовувала тривоги. Бо завжди легше, коли з тобою є ще хтось.

Пауза затягувалась.

— Тоді навчи мене використовувати щити, — відказала чаклунка, щоб відволіктися чимось від очікування сутінків, коли настане момент діяти. — Часу все одно прірва.

— Ти думаєш, що напівміфічні знання правлячої верхівки можна освоїти за кілька годин? — хмикнув Златан і остаточно розвіяв попередню ауру. — Чи ти у нас особливо обдарована?

— Сам щойно сказав, що я крута. Та й це не таємничі знання суддів. Адже ти використовував щити часто, і дід тебе не спалив ні разу. Тож давай, — Варта стиснула кулаки. — Я хочу ще якийсь козир.

— У тебе не вийде, — зітхнув хлопець. — Це надто великий обсяг роботи.

— Тоді матимеш причину постібатися, — чаклунка вирішила, що кращої нагоди все одно вже не буде.

До заходу сонця залишалося ще сім годин.

* * *

— Так, мам. Завтра прийду… Так. Усе під контролем.

Варта відклала телефон і важко видихнула. Руки тремтіли після експериментів зі щитами. Учитель зі Златана був такий собі, а от балакучий коментатор усіх її провалів — чудовий. Дівчина була певна, що чех здатен змусити й самого главу Конгломерату засумніватися у власних уміннях.

— Вони за тебе так хвилюються, — мовив хлопець, коли вона закінчила розмову. — Мовби не знають, що ти здатна заткнути за пояс будь-якого недоброзичливця.

— Хвилюватися — це єдине, що вони тепер можуть, — відказала дівчина. — Подейкують, мої батьки були достобіса сильними колись. Але зараз їхні можливості мізерні, тому вони однозначно не у Грі.

— Зате ти вельми активний гравець, — чех дзенькнув келихами, які наповнив до того, і простягнув один чародійці. — На ось. Вип’ємо найкращого зілля підсилення, яке я зміг тут роздобути, за Варту у Грі. Та її блискучу перемогу.

— За Варту у Грі, — дівчина подивилась на бурштиновий напій крізь стінку келиха й цокнулась зі Златаном. — Моя блискуча перемога, як я розумію, полягатиме в тому, що я виживу?

— Певна річ, — кивнув Златан. — Збирайся.

Екран мобільного підсвітився, вибиваючи нове повідомлення. Варта нахилилася й зі здивуванням побачила, що це Еверест.

«Зі мною все гаразд. З Анною теж», — написав він.

«Чудово», — подумала чаклунка, але нічого не відписала.

* * *

Варті здавалося, що всі погляди звернені на неї. Як і вчора. Тільки вчора це було обманом, а сьогодні мітка справді розгориться. Мітка проступить на її шкірі, щойно сонце розітне межу обрію.

— Ти виглядаєш так, ніби на смерть ідеш, — зауважив Златан, який, навпаки, променів бадьорістю.

Чаклунка не відповіла. Намагалася заспокоїтись. Але її невпинно переслідувало відчуття, що це помилка. Що це все погано закінчиться. Що все взагалі погано. Навіть не дуже вдалі спроби використовувати щити за вказівками чеха не відволікли її достатньо.

— Коли це ти стала такою розмазнею? — шепнула вона сама до себе, поки Златан пішов по авто.

Варта сиділа у вестибюлі готелю і машинально жувала апельсинові цукерки, які запропонували на рецепції. Вона подумала, що могла б зараз встати й піти. І щезнути з очей проклятого онука судді. Звичайно, це не скасує її роль дев’ятої, але якщо Тайфун і темні швидше знайдуть жертву з боку світляків…

Варта нагадала собі, що в такому разі план Златана вигорить. Прокляття наздожене мага. І вб’є. Рано чи пізно. Якщо він не бреше. А якщо бреше?..

Тут їй негайно захотілося до мітки. Просто покінчити із цим. Якщо чех вірить в якихось демонів, то хай. З цим можна розібратися потім. Хай отримає своє бажання, загадає його наприкінці та знищить те, що його згризає… Якщо ще його оберуть. А як мають взагалі обирати одного-єдиного, того, кому дістанеться те бажання? І що, як воно не подіє на чехове прокляття?..

Майбутнє невпинно туманилося.

Варта зціпила зуби, проганяючи думки про Златана. Проте тут же повернувся й він сам. З посмішкою, за яку хотілося вбити. Чи вчепитися, як за рятівну нитку.

— Світляків не помічено, — маг подав дівчині руку і допоміг підвестися з надміру м’якого дивана. — Можемо рухатися.

Варта стиснула його пальці до болю. Сутінки пахнули лавандою й спекою.

* * *

— Дідько, яке ж місце… — чаклунка окинула поглядом високі стіни каплиці.

Крізь напіврозвалений дах виднілося світло-фіалкове небо. Запах цвілі та прілого листя, вологи й холоду завжди поширювався на кладовищах. Так і тут. Паніка, яка накотилася в готелі, начисто зникла серед надгробків, ніби вони заспокоювали своєю стоїчністю. Усе минає — і це мине. Тільки кам’яна плита залишиться, як і тисячі інших тут.

Повітря здавалося надто сухим і важким. У горлі дерло.

— Не я його обрав, проте довелося гарно пошукати, — Златан сидів на потертій плиті й розминав пальці, хрускаючи ними. — Каплиця оточена петлями, тому ми у відносній безпеці. Щойно мітка проявиться, зробимо заплановане й підемо звідси. З мене вечеря. Щонайменше.

— Боюся, сьогодні мені шматок у горло не лізтиме, — Варта солодко потягнулася й ковзнула поглядом по тонкій почервонілій смужці вчорашньої рани від порізу. Анна добряче підлікувала її, хоч і не мала б цього робити.

— Я знаю гарні місця, — маг клацнув пальцями. — Просто казкові.

— Слухай, — Варта подивилась на нього й рішуче змінила тему. — Скажи краще, хто розповів тобі ту казку про демона? Та так, що ти повірив.

— Та казка вбила всіх чоловіків у моїй сім’ї, — відказав маг і блиснув в її бік гострим поглядом, без тіні усмішки. — Важко не повірити.

Варті здалося, що тіні каплиці лягають на обличчя Златана, і сам він пригинається під їхнім тиском, мовби під тиском гробових плит довкола.

— Але хто? — наполягала дівчина, бо їй вкрай хотілося дістатися до правди, а вся ця історія досі не складалася так, щоб у неї можна було повірити.

— Хто-хто… старий же ж. Але це знали всі родичі. Мої батьки та їхні теж.

— Це теж він тобі розповів, твій дід? — запідозрила чаклунка. — Ти ж казав, що батьків не пам’ятаєш майже.

— Так… Мене іноді засилали жити із родичами, котрі цієї теми не торкалися, ніби самі боялися накликати біду. А через розповіді старого я в дитинстві до дрижаків боявся демона.

— І в тебе що, навіть не виникало бажання боротися?

— Смієшся? — реготнув Златан. — Та в мене виникало бажання повіситися! Дід — майстер розповідати страшні історії. І він багато за життя побачив, подекуди всуціль нереального навіть із чародійського погляду… Утім, до пори до часу я його беззаперечно слухався і просто боготворив за порятунок.

— Думаю, цього він і прагнув, — хмикнула дівчина.

Маг погодився:

— Дід любить послух. А що краще стримає в шорах молодого мага, як не родове прокляття?

— А шляхи перемогти демона? — не здавалася Варта. — Хіба ти, чудовий, розумний і талановитий наслідник судді, не знайшов за ці роки часу пошукати їх?

— Забула про два роди захисників, яким кранти?

— Забув про таємні архіви Конгломерату?

— О так, ти відкрила особистому помічникові судді очі на існування архівів! — зіронізував маг. — Про захисників я там і прочитав. І про шлях зняти прокляття, хоч дід вважає, що це все ахінея. У мене загалом доволі непогані знання історії нашого Конгломерату. Отож, два роди наприкінці Гри мали стримати силу демона…

— Ми ходимо по колу з тим демоном, — застогнала Варта. — Твій дід казав, що прокляття існує. Коли зустрівся зі мною в музеї. Він розповів і про золото, так. Але про пекельних створінь не згадував… І поки що мені це звучить як вдала маніпуляція, на якій ти зовсім зациклився.

— Красно дякую за недовіру. Нагадую: якщо ти чогось не знаєш, то це не означає, що такого й бути не може. І взагалі, все це інформація, яка не має виходити за межі суддівського кола. Ще нам паніки тут не вистачало… Але чому це тебе турбує? — Златан звів брови. — У мене вже все продумано.

Варта ледь стрималась, щоб не послати чеха до бісової мамці з усіма його хитромудрими планами, у яких продумано все — все, крім того, аби втаємничити ще й її.

— Та бо мені не усміхається ідея про те, що за лічені дні ти можеш загинути, — видихнула вона. — А по Львову теоретично гулятиме могутній демон.

— Перше — це не критично для тебе, — відказав маг відсторонено. — А з другим, я думаю, судді й глава якось розберуться. На те вони й вище правління. Ти ще не бачила нашого очільника Конгломерату, але будь певна: він дуже сильний… А я вже все для себе вирішив. Зараз ми позначимо точку твоєю кров’ю — і крапка. Ти вільна. Далі я сам. Якщо хочеш, можу навіть не зачіпати тебе до кінця Гри.

— Ну, спасибі. Казав же, що до кінця разом, — Варта осміхнулася, хоч вдалося це важко. Але вона хотіла відпустити цю напружену струну між ними. — Отож, все. Не зникай нікуди. І… урочисто бажаю тобі позбутися прокляття. Так, як я позбудуся своєї мітки сьогодні. А коли-небудь згодом проведеш мені екскурсію Прагою.

— Смілива заява, — Златан розсміявся у відповідь. — Я думав, ти підозрюєш мене у всіх гріхах, нехороша темна.

— На те я й нехороша темна, щоб не зважати на гріхи, — Варта стенула плечима. — У всіх їх достатньо.

— До 27 липня я б волів утриматися від довготривалих планів… — відповів маг замислено й стрепенувся. — О, глянь.

Дівчина опустила погляд на підлогу склепу-каплиці. Мідний люк із дев’яткою, схожою на геральдичного дракона, проступив там. У темряві він здавався зовсім чорним.

— Думаю, саме час, — видихнула чаклунка і зробила крок уперед. — Покінчимо із цим! Де це суддя, який засвідчить твій успіх?

— Я сам засвідчу. У мене є така можливість.

— А у звіт що впишеш?

— Це вже вирішено, не турбуйся. Берток прикриє мене. Він трохи скрипів зубами, що точка дістанеться світлякам. Але мені вдалося переконати його. Потім якось розрахуюсь із ним за допомогу.

— Добре.

Дівчина рішуче простягнула руку над люком і перевела погляд на Златана.

— Ну? Чого застиг?

Маг безмовно підійшов до неї. Варта дивилась в його очі й думала, що він не може, просто не може бути проклятим. Стільки енергії, стільки запалу, стільки іронії… І зникнуть за кілька днів. Це неправильно. Хай хоч кажуть, що смерть не буває правильною чи ні. Хай хоч кажуть, що вона просто забирає все, відтинає все і знищує все начисто. Та він тут. Він — тут — живий. І все його єство — протилежність смерті.

І в цю коротку мить Варта подумала, що дала б набагато більше, ніж трохи своєї крові, якби це могло напевне врятувати Златана.

— Порахуй до трьох, — прошепотів чех самими губами.

— Раз, два… три, — машинально видихнула чаклунка.

Тоді її руку скував холод.

— Дивись на мене.

— Генерал знайшовся, — огризнулась дівчина.

Але все одно не відривала погляду від двох чорних вуглин, на які в темряві перетворилися очі мага.

Горіння магії. Тоді спалах. І різкий укол.

Далі болю не було.

Тільки відсторонене відчуття втрати. І таке ж відчуття знахідки. Ніби зараз, проливаючи свою кров, вона водночас отримувала щось у відповідь, щось куди важливіше.

Варта не знала, як довго стояла там завмерши.

Очі в очі зі Златаном.

— Годі, — врешті видихнув він.

Дівчина опустила погляд. Мітка, залита її кров’ю, спалахнула. Енергія бухнула вгору.

У голові запаморочилося. Слабкість перемогла.

Знайомі руки схопили її міцно. Рвонули до себе.

— Кров же ж… вимастиш свою до біса дорогу сорочку, — пробурмотіла чаклунка.

Проте Златанові пальці згребли її волосся так, ніби він хотів обійняти всю-всю Варту, притиснути найближче до себе в якомусь неясному пориві, в горінні енергії, котра звільнилася й захопила його.

— Ти щойно врятувала моє життя, — шепнув він, пригортаючи її швидко, поривисто й до болю міцно. — Варто, ти врятувала моє життя… від темряви, — він прошепотів щось ще, але так тихо, що дівчина не розчула.

Варта відсторонено думала про те, що волосся Златана лоскоче їй носа; що ніяких демонів не існує; що його дід, мабуть, буде дико злий; що 27 липня за три дні; що мамі Златан сподобався; що Тайфун сказиться, коли почує про її «програш», — але все це буде завтра. Завтра. Завтра…

Дівчина шумно вдихнула й притиснула мага до себе обома руками. Аж на кілька розкішно довгих секунд.

* * *

— Скажи, що всі чешуть, — загроза в Тайфуновому голосі звучала так, ніби він знищить суперника і без магії.

— Ні. Я програла, — втомлено повторила Варта, мабуть, утретє.

— Не вірю. Не з твоєю силою, — відрубав голова темних. — Що сталося?

— Нічого. Потім поговоримо.

— Учора ти казала, що в тебе…

Чаклунка швидко поклала слухавку, проте за хвилину телефон знову озвався — тепер Дикоросла.

— Вартусю, привіт! — крикнула подруга у слухавку. — Що це Ружичка казала, наче ти програла світлякам?

— Так і є, — процідила Варта крізь зуби. — І не треба мені про це нагадувати знову.

Дикоросла помовчала дві секунди; на тому кінці зв’язку щось, мабуть баночка із зіллям, хряснуло на підлогу.

— Щоб мені з дуба впасти! — озвалася відьма. — Але ти хоч одному носа зламала? Ну скажи, що зламала! Я ж не переживу, якщо моя крутезна подруга здалася без бою!

— Не переживеш? То йди стрибай із даху.

Чаклунка відчула секундне роздратування і клацнула відбій. Вона почувалася паскудно. Настільки паскудно, що не виходила з дому й пропустила весь десятий тур, перемога в якому дісталася світлим.

Серед тих, кого дівчина називала друзями, знайшлося достатньо й тих, кого здивував її «програш». Що вже казати про інших темних, котрим наче язик свербів допастися до причин того, що Варта Тарновецька начебто подарувала очко світлякам.

— Наступного, хто в мене про це спитає, Варта Тарновецька вб’є власноручно, — пообіцяла вона Максиміліанові, коли почула його голос у трубці.

— Мені байдуже щодо того, що сталося. Це тільки на твоїй совісті, — кинув маг тихо.

Варта підозрювала, що він досі не довіряє їй після звинувачень Молібдена. Але чаклунка постановила собі не кидатися у виправдання, бо якщо за роки знайомства і спільних пригод Макс а чи хтось інший із темної тусівки не втямив, хто вона і яка вона, то це вже його проблеми. Не можна ж кожному доводити, що вона й не думала іти проти темних. А бісова Гра і без того змушувала їх до зайвих зіткнень, і внутрішній голос підказував Варті: все вляжеться та заспокоїться лише після фіналу. А поки — бережи сили на важливе.

— Я дзвоню повідомити, що у світлих є види на наступну жертву, — продовжив Максиміліан тихо. — І що це начебто Морт.

— Звідки інформація? — Варта й сама мала здогадки, що темний не просто так зв’язався зі світляками. Він хотів отримати гарантії своєї безпеки найвірогідніше. Хоча, якби вона сама мала справу зі святенниками, то в останню чергу покладалася б на їхні гарантії.

— Мельхіор дізнався, — видавив маг так, наче йому була неохота визнавати допомогу світлого брата Аллі. — І ще він викрив, хто світляча жертва. Ми з алхіміками плануємо знайти і захопити її.

— А не занадто просто все складається?

— Не перевіримо — не дізнаємось.

— Добре. То я вам потрібна? Чи відьми й маги?

— Аллі знову не хоче залучати нікого.

— Тоді на біса ти мені все це кажеш? — огризнулася Варта, відчуваючи в собі більше непокірної темряви, ніж потрібно для спокою.

— Бо знаю, що гонору в алхіміків більше, ніж треба. А зараз критичний момент, — хмикнув Максиміліан, який через свої стосунки з Аллі вже кілька років проводив з її друзями більше часу, ніж із магами. — Займися Мортом. Роби, що хочеш. Але краще тобі не потрапляти нікому на очі зі світлими…

— Ти теж став прихильником чуток?

— Ні. Але тільки я знаю, що Тарновецька не програла б святенникам. Зате, якщо допоможеш цього разу, думаю, всі недоброзичливці заткнуться і забудуть про твій підозрілий програш.

— Дякую за турботу, — силувано всміхнулася Варта. — Але якби я мала час думати про всіх недоброзичливців, то не знайшла б жодної точки.

— Я просто кажу, — вибачливо кинув Максиміліан.

— І тобі гарного дня, — Варта відклала телефон і втупилась у стелю.

Їй не особливо хотілося шукати Морта, який обов’язково крутитиметься десь біля світляків. З іншого боку, Макс не брехав би. Можливо, маг справді хотів тільки допомогти…

— Що ти про це думаєш? — спитала дівчина у Златана, переповідаючи йому новини телефоном.

— Думаю, що світляки дуже дурні, якщо сказали Мельхіорові правду після того, як він сам здався Оратанії.

— Те саме.

— Тому це або брехня, або десь наставлено гарних пасток. Але ми натомість знайдемо точку, — голос Златана звучав, на диво, бадьоро.

— Як там твій дід? Ще не поскручував тобі руки? — поцікавилась Варта.

— Ні. Там глава Конгломерату нарешті приїхав: до закінчення Гри буде велике й пафосне святкування незалежно від результатів. У них зі старим якісь спільні справи, то він не має часу пасти мене. І слава вищим!

Варта осміхнулась. Близькість до кінця тішила її.

* * *

— Привіт. Мені потрібне щось для підсилення, — неохоче повідомила Варта, коли троє відьом відірвалися від свого варива й зацікавлено подивились на неї, завмерлу на порозі їхньої квартири.

— Вартусю! — Дикоросла лежала на дивані, вкрита смугастим пледом. — Без гарної історії ти звідси не вийдеш!

Здається, відьма ні краплі не ображалась через їхню останню розмову. І Варта подумки подякувала їй за це: Дикоросла часто врівноважувала її запал, знаходила потрібні слова і вміла вбачати щось хороше там, де Варта вже захлинался темрявою.

— Заходь, сідай, магічко, — Ружа відреагувала не так радісно, проте й не відмовила гості. А коли відьми впускали тебе через поріг, то ти міг розраховувати і на їхню допомогу. Це правило Варта вивчила добре.

— Ти жива? — спитала вона в Дикорослої, синці під очима якої могли б налякати й кровопивцю.

— Більше, ніж учора! — з ентузіазмом заявила подруга, демонструючи руки із синцями від крапельниць. — Ті людиська замислили собі мене вмордувати вкінець. Ледве вирвалася! Певна річ, що від Роминого чаю теж може вивернути, якщо вона кілька складників сплутає, але тут хоча б є що до роботи. І пахне гарно зелом усяким. А в тій їхній лікарні суцільна смерть.

Відьма піднесла обидві руки до обличчя й глибоко вдихнула.

— Ну от, Вартусю, я й сама пропахла там смертю, — Дикоросла нахилилась до подруги і прошепотіла їй у вухо з несподіваним запалом: — І ти теж. Ти теж із ніг до голови у смерть закутана. Стережися!

— Дякую, буду, — Варта мимоволі відсторонилась.

Вона перед виходом бризнула на себе трояндових парфумів і вловлювала тільки їх. Але їй не подобалося, що Дикоросла відчуває щось інше, пов’язане зі смертю, — хай і на рівні аури.

— То що нинька таке? Велике полювання? — діловито спитала Ружа, вимішуючи щось у глиняній мисці. — Нечасто ти сама просиш про поміч.

— Макс підкинув кілька ідей, — невизначено відповіла чаклунка. — Фінал близько. От я і вирішила, що підтримка мені не завадить.

— Ромцю, найсильнішого принеси! З найвищої полички! — гукнула Ружичка до третьої відьми, котра дзенькотіла банками на кухні. — А ти, — вона повернулась до Варти, — розказуй. Усі спантеличені. Ніхто не знає, що сталося на дев’ятій точці. Мель оце казав, що світляки самі в шоці. То ти їх обвела довкруг пальця з восьмою міткою та попалася на дев’ятій — слів нема!

— Це один із тих трьох щось вдіяв? — спитала Дикоросла зачудовано.

— Яких трьох? — здивувалась глава шабашу.

— Я їй ворожила, як тільки Гра почалася. На любов… — білява відьма гортанно загиготіла.

Варта вирішила, що Дикоросла сьогодні надто радісна з нагоди свого звільнення з-під опіки людських лікарів.

— Оце знайшли час! Краще би ти вміла мітки наворожити, — пирхнула Ружа.

Її подруга кинулась захищати свої передбачення:

— Але ж там була любов!

— Ні, — втрутилась Варта. — Там була смерть. Тричі, — вона пригадала безтямні плутані слова Дикорослої, котрі того вечора здавалися жартом. Про трьох, хто біля неї. Про трьох, які несуть загрозу.

Туманний світляк — чи ж не химерний Еверест? Пітьмавий, з чорною душею — Морт, певна річ, Морт, який тоді ж намагався розбити їй голову. І останній — ні світлий, ні темний. Якщо щодо перших двох дівчина ще могла мати якісь сумніви, бо смерть їй намагався принести також Люцем, то третім точно був онук судді.

— І ще там була любов! — наполягала відьма. — То це вона?

— Ні, — Варта знову похитала головою. — Я не можу зараз розповісти вам усього, — додала вона примирливо. — Але знайте, що моя кров на дев’ятій мітці — це повернення боргу. Кровного боргу за порятунок.

— Овва! — Рома вийшла з кухні з підносом, навантаженим баночками. — А ліпше б то була любов. Правда, дівчата?

— Ні, не ліпше, — чаклунка закотила очі й почала швидко пакувати зілля в наплічник.

Дикоросла спостерігала за нею й мугикала під ніс якусь мелодію. Ружичка раптом відійшла й повернулася з крихітною баночкою, в якій блискотіло щось сріблясте, як повний місяць.

— Коли мова пішла про борги кровні, — прошепотіла вона, вкладаючи баночку в руки Варти, — то я б хотіла попросити твоєї допомоги у відповідь. Фінал близько, так. Але я ще не відплатила другові нашому, Люцемові, який ледь не вбив мою посестру. Дика най каже, що то байдуже, що то Гра така і кров кипить, і таке повсякчас діється, але я на тому не замирюся. Світлий глава не мав робити того, що зробив. Тож якщо тобі станеться побачити його і якщо випаде момент… — вона міцно стиснула Вартині руки, — я вірю, що тобі до нього легше підібратися, ніж мені.

— Що це? — чаклунка не впізнала сріблясте зілля, хоч вже багато бачила їх у відьом.

— Це козир для тебе, — осміхнулася голова молодшого шабашу. — А для Люцема найбільший жах. Тільки обережно: зілля будить багато прихованого. І навіть я до кінця не знаю, як наш Люцик зреагує на це.

— Вливати всередину чи достатньо в пику кинути? — спитала Варта з готовністю заштовхати крихітну баночку просто в горло світлячому голові, який ледь не вгробив її та Дикорослу.

— Як вийде. Зона дії в нього широка, — осміхнулась Ружа. — Спочатку я хотіла просто йому очі вибрати, але буде проблематично закапувати мою улюблену бовтанку так, аби світляк не рипався.

* * *

— Скажи мені, що воно того варте, — шепнула дівчина, сторожко позираючи з кущів на старовинний дім із розбитими шибками. Там маячила точка. І там же зібралося до біса багато світляків.

— Давай краще скажу, що ти круто виглядаєш. Навіть у рукавицях улітку! — відказав Златан.

Варта хмикнула. Довгі рукавиці без пальців закривали порізи на її руках. Вона натягнула їх ще вдома, щоби не турбувати батьків рівчаками ран.

— Здається, ти теж схожі одягаєш, коли хочеш начаклувати щось особливо круте, — пригадала дівчина.

— Так. Ті рукавиці мають усі причетні до суду Конгломерату. Статусна штукенція і не тільки. На повноліття подарували, — набундючився чех.

— Тсс… — Варта цитьнула й прислухалась, бо їй вчувся рух.

Аури світлих горіли в домі, проте надвір ніхто не виходив.

Максиміліан нещодавно повідомив, що вони знайшли потенційну жертву суперників і споїли її відьомським зіллям, проте мітка не проявилась. Отож, Мельхіорові справді збрехали і заманили алхіміків у засаду. Єдине хороше в цьому було те, що тепер Аллі остаточно вгамувала свою образу, точніше змістила її на світляків і об’єднала сили для пошуків з магами і відьмами.

— Їх там надто багато, — прошепотів Златан. — Треба чекати на підтримку.

— Сам хотів іти вдвох. Поки ми чекатимемо, вони позначать точку, — видихнула Варта. — А ти не можеш застосувати проти них якусь свою супермагію?

— Ні, — відрізав чех. — Як тільки я торкнуся до суддівських сил, то хтось із суддів чи сам дід зможе засікти мене і влаштує триндець. Як тоді після Морта і Люсент. Слава духам, що ти втекла…

— Ти ж казав, що твій старий зайнятий приїздом глави.

— Так, але я б волів настільки не ризикувати. Що потужніша магія, то легше її застосування примітити. Особливо, у місті, де ніхто такими вміннями не послуговується.

— А хто із суддів сьогодні на мітці?

— Фелікс. Австріяк. Але його ще нема тут. І не буде до півночі, поки судді тусуються на прийомі з главою. А до того часу ми впораємось.

— Оце таке в суду відповідальне ставлення до Гри?

— Ні, це відповідальне ставлення чудового мене до своїх обов’язків спостерігача. Я домовився, що підміню Фелікса.

— Я щось не бачила ще жодного спостерігача з такими повноваженнями, — засумнівалась дівчина.

— По-перше, ти й так жодного не бачила. А по-друге, серед них лише один онук судді.

— Тоді це зловживання посадовими можливостями і сімейними зв’язками… Що ж, у будь-якому разі годинник цокає. Тому пропоную просто завалитись до світляків і потягнути час, — запропонувала чаклунка. — Максові й Таєві я написала, аби вони дули сюди. Якщо всередині і точка, і темна жертва, то ми майже напевне програли, але ризикнути варто.

— Гаразд, — кивнув Златан. — Аури наші приховані гарно, отож сюрприз вдасться…

Варта хижо всміхнулась і прослизнула до бокового входу. Важкі двері відчинилися зі скрипом, пропускаючи їх у темний вузький коридор. Затхле повітря, суцільна захаращеність і запилюжені стіни.

— Хоч жахастик знімай, — шепнув хлопець.

— Ми — в головних ролях? — Варта дозволила павутині вільно стікати з її пальців униз, щоб кожної миті бути готовою до атаки.

— З боку людей чи потойбічних монстрів? — поцікавився Златан, і паркет під його черевиком прогнувся з голосним хрипом.

— Дай подумати… Люди в жахастиках зазвичай вмирають. Але й монстри теж — наприкінці.

— Усі вмирають наприкінці. Найбільше, що в нас є, — вибір, як це станеться. І то не завжди, — маг різко зупинився й нечутно підняв руку.

Варта завмерла поруч із ним.

Тепер хтось справді рухався поруч швидко й шумно — явно не очікує нападу. Чаклунка обмінялася поглядами зі Златаном і вийшла вперед.

— Вітаємо в жахастику, — шепнула вона до Арі, який наткнувся на неї, щойно вилетів із-за повороту.

Світляк зі здивування не встиг навіть торкнутися павутини, перш ніж Варта оглушила його.

* * *

— Ну вітаю, пітьмава.

— Навзаєм, — Варта подивилась на Люсент зверху вниз.

— І ти тут, зраднику. Чому я не здивована, — світлячка вже повернулась до Златана.

Від колишнього інтересу до чеха не залишилося й сліду — принаймні на обличчі чародійки.

— Я вам кілька днів тому очко здобув, — відповів він із усмішкою та зиркнув на Морта. — І тобі привіт. Щось ти зовсім відбився від своїх.

— Не чіпайте мене, — заявив той здавлено. — Я нікуди не піду звідси.

Він сидів у старому кріслі, вчепившись у бильця так, ніби руки звело судомою.

— Та хто тебе чіпає, — здивувалась Варта.

— Темні мене вб’ють, — видихнув Морт твердо.

— Тлумку, заткнися, — Златан реготнув. — Ми тут лише, щоби прослідкувати, аби тебе не вбили світлі… випадково. У них це надто часто трапляється.

— Краще й не скажеш, — Варта крадькома озирнулась.

На підвіконні сиділи близнюки Арі й Арі — другий із синцем після падіння. За спиною Альтер відрізав шлях до відступу. Люсент звивалася поруч. З кутка кімнати, примруживши світлі очі, їх розглядав його бісова величність Люцем. За дверима ще кілька. Оце втрапили так втрапили.

— Вас ніхто не кликав, — процідив Морт. — Не втручайтесь.

— Він сам вам здався? — спитала Варта в Люцема.

— Так, шановна пітьмава, — відповів голова світляків. — Він знає, як обирати союзників. І смію нагадати, що при спробі зашкодити жертві очко отримаємо ми.

— Ну, я світлий, — помахав рукою Златан. — Технічно, якщо я зашкоджу жертві, то очко отримають темні.

— Мені відомо, хто ти, шановний Богуміне, — відповів Люцем. — І дідька лисого ти вийдеш звідси, якщо вже прийшов.

— Якщо оцей навчився вимовляти «дідька лисого» і не червоніти, нам справді капець, — відказала Варта, швидко думаючи над тим, звідки Люцемові відомо щось про Златана.

Чех підбадьорливо всміхнувся. Тривоги він не виказував, ніби всі світлі тут не становили для нього загрози, ніби навпаки — його тішило й роздражнювало те, що відбувається.

— Постійно забуваю, як оцей зветься, — кивнув він у бік світляцького глави і додав різко: — Знаєш, хто я? То не доріс ще мені погрожувати.

Довкола Златана блиснуло золото щитів.

— Якого біса? — втрутилась Варта, зиркаючи на Морта у кріслі. — Ти добровільно віддаєш їм очко? Забиваєш на своїх?

Вона слабко сподівалася, що її слова матимуть бажаний вплив, бо тягнути час краще розмовами, а не бійкою.

— А ти хіба не те саме зробила? — блиснула посмішка темного мага. — Немає ніяких «своїх». Я вже казав.

Варта затнулася. З його боку справді все так і виглядало: вона теж віддала свою кров задля чеха і його бажання, забувши про темних.

— А я можу відповісти замість нашої жертви, — кинув Златан весело.

— Ми вас послухаємо, поки мітка не проявила себе, — милостиво кивнув Люцем і підпер голову рукою.

— Ваш новий друг Морт на початку Гри невчасно зустрів добре знайомого вам і мені суддю польського Емануеля, — голос чеха став до безмежжя іронічним. — Попри свою доброзичливу мармизу клятий пшек уміє гарно переконувати. Він саме потребував якнайбільше допомоги у своїх планах. Тож всупереч правилам Гри відкрив Мортові його роль жертви. І оскільки цей виродок на ножах із темною тусівкою та зробив ще дещо дуже паршиве — але цього ми зараз не торкатимемося, — то він вирішив: вислужитися перед світляками вигідніше й безпечніше. Морт вирішив, що світляки добрі, хах. Правда, Люцику? — очі Златана знайшли главу. — Він вирішив, що ви оціните його допомогу і посприяєте тому, аби він пережив Гру.

— Стули пельку. Ти взагалі приблуда, — голос Морта виказував його страх. — Я одразу казав, що щось із тобою не так. Але вони хотіли твою силу. Ти… ти… — маг застогнав і вдарив себе кулаком у чоло. — Чому я не можу пригадати? Що це за магія, виродку?

— Я знаю про тебе все, вбивце. Забув? — Златан осміхнувся. — Молодець, що забув.

— Які б не були його наміри, шановний, ми плануємо цивілізовано позначити одинадцяту точку й відпустити темного Морта, — сухо повідомив Люцем і подивився вниз. — Час. Тримайте їх подалі, — наказав він своїм посіпакам.

На підлозі вималювався диск мітки. Дві одиниці, обплетені терновими гілками, проступили на мідній поверхні.

У цю ж мить Варта відчула міцну руку Альтера на власному плечі.

— Тільки ворухнися, — шепнув той, — і твої мізки будуть на стіні навпроти.

Люсент обійняла Златана — на око м’яко, але запевне, щоби завадити йому діяти. Варта скоса глянула у його бік і приготувалася атакувати, щоби відволікти світлих. Якщо б тільки Тайфун і Максиміліан прийшли зараз…

Люцем задер рукав светра Морта.

Мітки не було.

* * *

— І що це значить? — шепнув глава світляків самими губами.

Мітка жертви не проявлялась. Повітря загусло від напруги.

— Не знаю. Але певен, що це я! — Морт панічно дивився то на свою руку, то на Люцема. — Адже ж суддя не брехав би.

— І що це значить? — повторив світляк із притиском.

Варта зиркнула на Златана. Той усе ще розслаблено усміхався, ніби його такий поворот не здивував.

— Це значить, шановний, — кинув він, — що панусьо Емек такий же справний брехун, як і раніше.

— Ні… Ні, це помилка. Я одинадцята жертва. Я знаю! — Мортові губи затремтіли, мовби він знемагав від образи. — Це слова самого судді.

— От тобі слова судді, — Златан різким рухом відштовхнув Люсент і натягнув рукавичку на праву руку. — Якщо після заходу сонця мітка не проявилась за перші дві хвилини, тоді вона й не проявиться взагалі. Регламент Великої Гри, параграф третій, пункт восьмий. Я засвідчую, що ти не жертва, як офіційний спостерігач Гри від Центральноєвропейського конгломерату. Ти ж цю мою посаду хотів озвучити, Люцику?

— Ти обдурив нас, пітьмавий, — Люцем не повернувся до Златана. Він усе ще стояв над темним.

— Це не я. Обдурили мене. Ви ж усі знаєте. Я не брехав вам. Суддя польський… то його слова.

Морт учепився обома руками в коротке волосся і, здається, усвідомив глибину прірви, в яку втрапив.

— Мене обдурили! — крикнув він. — Мене обдурили!

Енергія вирвалась із його рук та пирснула у всі боки.

І хвиля впала…

* * *

Варта відчувала, що тоне.

Хвиля накрила їх усіх. Хвиля принесла сотні шумів. Сотні голосів. Сотні надривних струн. Усе сплелося й навалилося.

Не було ні вітру, ні поруху повітря. Але чаклунці здавалося, що щось зносить її, не дає сфокусувати зір, не дає втриматися.

— Спокійно, — Златан схопив її зап’ястя і став першою надійною точкою у цьому коловороті.

Його голос роздвоювався, розлітався на друзки.

— Морт… він має силу навіювати… це своєрідне божевілля.

Вдих. Видих.

Люсент корчиться на землі. Її біле волосся стає чорним. Стає синім. Стає червоним, як кров. Кров на волоссі Люсент. Коли там з’явилась кров?

— Спокійно. Це зараз мине. Тримайся за мене…

Голос чеха. Голос мага. Голос Златана. Рука Златана. Щит Златана.

Вдих. Видих.

Альтер ударився головою об стіну.

Вдих. Видих.

Тоді знову.

— Спини це! — вереснула Варта і не впізнала власного голосу.

Вона потягнулася до внутрішньої кишені. Пальці намацали холодне скло.

Імпульс прийшов зовні.

Баночка зі сріблистим зіллям тріснула. Тонкі цівки потекли по руках, скрапуючи на паркет.

«Воно вивільняє багато прихованого».

Вдих. Видих.

Маятник хитнувся.

Брудний паркет перед очима став чистим і лискучим. Картини на стінах. Сонце у зелених шторах. Музика з вітальні. Дім ожив — інший дім, але до болю реальний. Варта зробила кілька кроків, а тоді зрозуміла, що в неї немає тут тіла — і кроків немає.

Вона подалась уперед — зблиснуло.

Дівчинка бігла перед нею. Дівчинка з довгим хвилястим волоссям і в мереживній сукні. Вона розпливалася і ставала плямою. Вона розтікалася, як вода. Танула, як примара. Варта здоганяла і не могла здогнати. Не могла вловити, роздивитися — і це рвало її на шматки, бо було таке важливе, таке цінне, таке бажане.

Таке забуте.

Зелені штори шелестіли.

Вдих. Видих.

— …ми віддамо вам усе, — голоси дорослих лунали із зали. — Сила демона буде вашою. І її вистачить для здійснення нашого бажання.

Дівчинка причаїлася біля дверей і зазирнула всередину. На стіні бомкав годинник із великим золотавим маятником. Праворуч-ліворуч. Ліворуч-праворуч…

— А як же завдання Вартових? Богуміни виступлять проти.

Темні плями розпливалися. Але їхні голоси лунали чітко, як і дзвін келихів. Варта бачила перед очима ті високі різьблені кришталеві бокали. Надто знайомі.

— Вона важливіша. З чехами ми поговоримо окремо. Проблем не виникне…

— Кохана дитина, аякже… О, Ґатко! Ходи сюди…

Двері скрипнули.

Вдих. Видих.

Дівчинка озирнулася.

Варта озирнулася.

— Не забувай, що ти Вартова. І за сотню літ ти — Вартова.

— Тримайся за мене!

Рука Златана. Очі Златана.

«Проблем не виникне. Ми віддамо вам усе…»

«Богуміни виступлять проти…»

Дихай.

Голос Златана.

«Мій рід прокляв демон. Нас зрадили».

* * *

Варта відчула це, перш ніж побачила: завихрення світла, котре виростало з руки Люцема, спрямоване на Морта. Атака, яка кілька днів тому мала вбити її. Атака, яка ледь не вбила Дикорослу. Атака, яка…

— Не смій! — чаклунка кинулась уперед.

Сила Мортового божевілля розвіялась. Срібне зілля підсихало на підлозі. Шуми зникли. Світ знову став цілісним. Досі затуманені очі Люцема дивилися на темного, сповнені холоду й злості.

Варта сплела павутину за пів секунди, ударила нею і розсіяла смертельну атаку.

— Геть від нього!

Глава світлих повернувся до неї.

Його волосся здіймалося вгору. Очі закотилися, оголюючи білки. Здається, його божевілля торкнулося сильніше, ніж інших. Чи від Мортового зриву, чи від випарів зілля Ружички Люцема аж тіпало.

Друга атака прийшла одночасно справа і зліва.

Варта невдало вивернулася від однієї. Кров забризкала її футболку.

Друга хвиля кресонула об золоті іскри щитів і стиснулася під впливом чужої сили до маленької намистини, білої і жаскої.

— Я ж казав, — прошипів Златан, здавлюючи намистину, — не доріс ти ще зі мною битися.

Він відкрив долоню. Рукавичка судді, пропалена наскрізь, не приховувала обсмалену рану.

Люцем заклекотів щось і осів на підлогу. З його рота пішла піна.

Морт впав у крісло.

Тиша запала гробова.

Ні Альтер, ні Люсент, ні Арі з Арі не ворушилися.

Варта сама ледь стояла на ногах.

— Паскудна у вашого Морта сила, — виплюнув Златан, трусячи пораненою рукою. — Може насправді зірвати з котушок.

— Златане, — дівчина сягнула до нього і поклала руку на спину, — здається, я бачила щось із минулого. Поки Мортова сила… і оте зілля, що дала Ружа. Я думала, що справді голова вибухне. Але бачила це точно… Рід, який зрадив твоїх предків…

— Це просто сон, — Златанова рука ковзнула на талію Варти, але його обличчя стало холодним і відстороненим. — Спи, Вартова…

І вона проти своєї волі підкорилась.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

У якому нарешті зустрічаються
Еверест, тінь, Вартова, демон
і проклятий іменинник

— Що ти збіса твориш? — Варта сіпнула руками, але вони були зв’язані міцно.

Златан не відповідав. Він діловито вичакловував пута й накладав їх на руки Евереста.

Білявий світляк лежав навпроти. Його обличчя виглядало хворим і втомленим.

Чаклунка сіпнулася знову. Ні шансу вирватися. Над цими путами чех попрацював гарно.

Після зіткнення зі світлими та Мортом дівчина очікувала прийти до тями вдома. Чи хоча б у якомусь знайомому місці. Чи в дорогому готелі — це було в Златановому стилі. І точно не зв’язаною. Але зараз над нею нависав похилий дощатий дах, крізь який задував прохолодний вітер. Це місце скидалося на занедбане горище. І ще скидалося, що за час її непритомності відбулося багато всього.

— Нам потрібно поговорити про те, що я бачила, — наполегливо кинула вона і знову сіпнулась, хоча незрима павутина вгризалася в шкіру від кожного руху. — Це минуле. Воно справді було. Це важливо… Та зніми ти це своє закляття!

— Варто, припини, — голос чеха пролунав напружено й сухо. — Ти не звільнишся. Твоїх батьків я повідомив, що в нас багато справ, тому вони не турбуються. Твої темні друзі теж зайняті пошуками останньої точки. Нічого більше обговорювати ми не будемо.

— Мені цікавіше, де ми і чому я зв’язана, — дівчина сіпнулася ще раз, не покидаючи спроб звільнитися. Черв’як страху й сумніву звивався всередині й закликав її робити бодай щось.

— Ми неподалік від місця, де має проявитися дванадцята точка. Я ще не знаю точно, де це станеться. Але знайду. Дякую, що допомогла мені дійти сюди. Ти молодець.

Варта глибоко вдихнула, щоб не гаркнути на мага.

— Чому ж тоді я, молодець, зв’язана?

— Щоб не наробила дурниць. Я дотримаю свого слова і до кінця Гри турбуватимуся про твою безпеку. Але для цього потрібна хоча б мінімальна страховка. Бо ти в нас панна надміру запальна і можеш наламати дров, коли це критично небажано.

Знову цей сухий тон і таємничість…

— Златане, що ти верзеш? Зніми це негайно! — дівчина розізлилась і спробувала випустити павутину, проте закляття пут чеха було набагато сильнішим за її потуги. — На тебе що, Мортове божевілля знову найшло?

— На мене взагалі божевілля найшло, що я з тобою зв’язався! — огризнувся маг раптово і тут же стих. — Ти просто не уявляєш, — його голос зазвучав страдницьки. — Ти, Аґато Тарновецька, просто не уявляєш нічого.

— То поясни мені, — буркнула дівчина і перестала сіпати руки. Натомість вона втупилась у темні очі мага, але він відвів погляд, ніби боявся її.

— Скоро вже. Сама побачиш, — пробурмотів він швидко. — Розумієш, Варто, я дуже не хотів померти…

— Ти не помреш. Перестань вже.

— Але ти ж бачила. Ти бачила сама. Після Мортової атаки. Ти сказала… Твоя родина, твоя проклята родина зрадила нас, Варто. Сто років тому. Твої батьки. Вони продали свою місію Вартових, Варто, — він говорив усе швидше, а голос звучав усе нещасніше. — Вони продалися демонові. Через тебе.

— Златане, ти здурів? — не стрималась дівчина. — Які сто років? Які мої батьки?

— Вони зрадили Богумінів, інших захисників. В обмін на бажання. У них було бажання, яке порушувало всі правила. Усі, Варто, розумієш? Усі! У них була донька, — Златан простягнув тремтячу руку до чаклунки й відсмикнув її, мовби обпікся. — Донька була єдина. Найдорожча. Улюблена. Смертельно хвора… Тому вони пішли на цей крок. Вирішили, що її життя важливіше за справу Вартових, важливіше за мій рід, за всі магічні роди та їхній спокій! Важливіше за закони Конгломерату й навіть за закони здорового глузду! Вони обміняли звільнення демона на бажання. Бажання, Варто, яке мало порушити рамки часу і перенести їхню доньку в майбутнє. У достатньо далеке майбутнє, щоби її вилікували, — маг затнувся.

— І що, вилікували? — машинально продовжила Варта, хоча вона дуже хотіла помилятися.

— Так, — Златан нервово провів пальцями по волоссю. — Вилікували. Врятували. І віддали на удочеріння віддаленій родині, яка жила у Львові. Тим, хто не мав сил захисників. Тим, хто втратив власних дітей і тому був радий прийняти її. Дівчинка швидко забула спогади раннього дитинства. І в неї нічого не залишилося від попереднього життя, крім медальйона з родинним фото. Так, Аґато Тарновецька, донько Вартових Станіслава й Амалії? Я знаю про тебе все. Ти не належиш до цього часу.

Гул у голові наростав. Оповідь Златана звучала як найбільш нереальна історія з усіх, котрі він розповідав їй до того. І разом з тим — щось усередині резонувало. Щось знало: всі ті видіння — маятники-келихи-зали-голоси — мали сенс. Мусили мати.

— Отож, якщо вся ця ахінея хоч на краплю правда, то я, трясця, польська панянка з початку ХХ століття, а мої батьки — легендарні маги, які зрадили твоїх. Через мене, — видихнула Варта, намагаючись упорядкувати думки, які оскаженіли й геть не хотіли сприймати слова Златана.

— Саме так, — маг дивився повз неї.

— Ти, звичайно, здурів, бевзю. І, мабуть, люто мене ненавидиш, — дівчина хотіла вимовити це твердо, але голос підвів і видав усю гіркоту, що затоплювала її. Адже він знав цю історію, правдиву чи ні, і від самого початку вважав її причиною всіх своїх бід. Від самого початку.

— Хотів би я тебе ненавидіти. Як просто тоді все стало би! — відказав чех і криво всміхнувся. — От і все, що тобі треба знати, Аґато… Хоча ні. Ще одне: знай, за інших умов я би поїхав з тобою. У Прагу. До Кракова. Чи кудись ще. Але в нас немає інших умов і ніколи не буде.

Маг присів біля зв’язаної Варти, поклав руку їй на чоло і майже ніжно відгорнув темні хвилі волосся з обличчя.

— З тобою все буде добре. Дякую за допомогу.

— Розв’яжи мене негайно, — погрозливо відказала чаклунка.

— Ні, краще не втручайся далі, — відповів Златан, тоді зірвався на ноги й пішов геть, хряснувши дверима.

Варта залишилась наодинці з бентежними роздумами і непритомним Еверестом. Ні телефону в зоні досяжності. Ні баночки із зіллям. Ніхто не знає, де вона. Руки зв’язані. Світляк дрихне. Чех здурів. Вона мандрівниця в часі. Життя зруйноване. І до повного щастя, судячи з темряви, яка горіла у невеликих круглих вікнах горища, надворі стояла ніч на 27-ме липня. День, коли проклятий маг помре від золота.

Або зустріне свого демона.

* * *

— Прокинься. Підйо-ом! Годі валятися! — Варта штурхала Евереста носком черевика так довго, що коли він нахмурився і кліпнув кілька разів, чаклунка задоволено скрикнула.

— Що… якого… — пробурмотів світляк, скривився й тоді подивився на Варту більш усвідомлено. — Тарновецька чи що?

— Ну привіт. Як самопочуття, Евересте? Може, хоча б ти розкажеш, як ми в цю діру втрапили?

— Нічого собі. Ти знаєш моє ім’я? — світляк нашорошився. — Не пригадую, щоби ми знайомилися.

— Тобі теж мізки відбило? — закотила очі чаклунка.

— Він справді не знає подробиць подій останніх тижнів, — голос від дверей змусив Варту здригнутися. — Річ у тім, що Орест Гірняк не покидав свого сховку весь цей час і жодного разу насправді не спілкувався з тобою.

Златан Богумін-старший зі знайомим ціпком у руках та незмінно зверхньою посмішкою на обличчі стояв на порозі, і нічого хорошого це не могло означати.

— Що тут відбувається? — вимогливо спитала Варта у чеського судді, який зайшов на горище й окинув їх поглядом. — Де Златан? — мимоволі вирвалося у неї.

— Хтів би я знати, — кинув Богумін-старший і різко зачинив за собою двері. — Я тут з іншої причини, Ґатко. Урятувати життя твоє планую. Поки мій онучок проклятий не приніс тебе в жертву демонові, аби викупити власну душу. Як звучить, правда?.. Ну а світляцький виродок нам у цьому допоможе.

— Я не буду ні в чому допомагати пітьмавій магічці, — відрізав Еверест з усією можливою злістю світлого.

— Тебе. Ніхто. Не питає, — чітко відкарбовуючи кожне слово сказав суддя і повернувся до Варти. — Ти вже дізналася про своє походження, панно Тарновецька?

Чаклунка кивнула й додала:

— Але я більше схиляюся до того, що ваш Златан здурів.

— Добре. Схиляйся, в цьому є сенс. Тоді будь ще в курсі того, що мій онучок впевнений, ніби зняти прокляття йому поможеш ти, — хрипкий голос судді викликав у Варти мурашки по тілу.

— Я не знаю нічого, — почала було дівчина, але Богумін перебив її:

— Тобі не треба знати. Тобі треба вмерти. Якби я вчасно помітив, як відчайдушно мій родич вчепиться в цю ідею! Та я б його не те що до Гри, навіть до Львова не впустив би.

— Його слова суттєво розходяться з вашими, — глухо зауважила дівчина, пригадуючи всі ті рази, коли Златан обіцяв захищати її до кінця Гри. Але ось кінець на носі — а далі?..

— Звичайно, вони розходяться! — суддю, здається, розвеселив цей факт. — Мій онучок планує врятувати не лише свій зад, а й усю померлу родину. Переписати історію, хах. І скасувати все, чого Богуміни досягнули за останнє століття… Таке його бажання. Оте, котре він припас на фінал Гри. Тільки біда: для цього треба винуватицю прокляття, або ж тебе, відправити назад. Туди, звідки тебе висмикнули могутньою магією, аби врятувати… Так-так, часова магія існує, дуже складна, заборонена. Проте, щоби вона діяла так, аби знищити прокляття, потрібно повернути все на свої місця у незмінному стані. Іншими словами, відмотати твій час до вихідної точки.

— І, якщо це можливо, — Варта скрипнула зубами, — я помру від хвороби, що не лікували сто років тому, бо знову стану тією приреченою дитиною.

— Швидко вловлюєш сенс, — прохрипів Богумін-старший.

— Та ви теж здуріли…

Суддя хмикнув:

— Ні виховання, ні совісті! На щастя, в нас є справжній Еверест, він же — дванадцята жертва світлих. І спостерігач імені мене. Загалом, пропоную тобі, Тарновецька, обіграти мого онука, позначити останню точку і загадати бажання. Будь-яке. Окрім як переписувати історію моєї сімейки, звичайно. Боюся, що мій онук міг надоумити тебе на такий крок.

— Ні, він нічого такого не робив. Златан лише хотів бажання для себе…

— Ну, він його в будь-якому разі не отримає. Стільки старань — і в пісок! От що буває, коли не слухати старших і досвідчених… Бажання твоє, Ґатко. Гарантую.

Суддя замовк і вичікувально подивився на неї. Варта намагалася зрозуміти, що його слова означають насправді. Пазл перед її внутрішнім зором розпадався.

— Стійте, — відказала вона. — Якщо я це зроблю, то Златан помре від прокляття.

— Не помре. Наразі він захищений суддівською недоторканністю, котра розповсюджується і на мого помічника, — нетерпляче відповів Богумін-старший. — А я саме роблю все, щоби мирним шляхом зняти це прокляття. Без того, щоб ламати, трясця, стільки життів. І то була довга, ретельна, вивірена робота. Яку Златан саме зараз намагається грандіозно підірвати через свою самовпевненість і віру в те, що я йому ворог.

І знову слова судді розходилися зі словами його онука. Адже Златан твердив, ніби його дід-суддя чхати хотів на те прокляття, що винищує його родичів.

Варта примружилася й пригадала іншу розповідь.

— Але батько Златана…

— Пережив свій 27-ий день народження. Він загинув пізніше.

— Від прокляття?

— Ні. Від спротиву главі Конгломерату… Тарновецька, в нас не так багато часу на точіння лясів.

Варту насторожив цей поспіх. Як і дотичність славнозвісного глави.

— Чому ви так прагнете врятувати мене, а не свого онука? — напосілася вона.

Суддя коротко розсміявся:

— Ґатко, вуха чистити треба! Малого вишкварка я й без того рятував увесь цей час. Це ж я розповів йому історію про демона. Довелося трохи вплинути на нього й магією, щоби він закарбував в голові цю історію, не влазив, куди не просять, і не шукав собі проблем у владних колах, де ставки куди вищі, ніж його життя. Я думав, що так у нього відпаде бажання влазити в проблеми й він буде справно виконувати свою роботу та відчувати щонайменше вдячність за порятунок. Але ні, Златек вчепився у цю Гру і заповзявся в таємниці від мене зруйнувати тобі життя, собі життя, а на додачу — мою кар’єру. Він уявлення не має, що творить!

— Отож, це ваша вигадка, так? — спохопилась Варта майже радісно. — Демона насправді не існує?

— Ну, залежно кого називати демоном.

— То кого ним називають насправді? Кому мої батьки віддали силу, яка звільнилася? — Варта пригадала туманні видіння з минулого.

Очі Богуміна-старшого звузилися.

— Розумна Вартова. Знає більше, ніж мала би.

— Я хочу почути відповідь. Демон — хто він?

— Глава Центральноєвропейського чаклунського конгломерату, — підкреслено чітко відказав суддя. — Це все?

— І він здійснює бажання?

— Так. Він минулого разу отримав колосальну силу з тієї, що вивільнилась наприкінці Гри. А з нею можна порушувати багато правил. Тому багато й охочих було, — спрагло відказав Богумін-старший. Іскри захвату в його очах промайнули і згасли. — Адже зокрема для цього, Ґатко, Вартові й існували. Знищити будь-кого, хто незаконно посягне на владу. Чи врятувати від перенасичення самого главу, поки він не отримав «силу демона» і не злетів із котушок. Вартові допомагали уникнути багатьох катастроф…

— Минулого разу не допомогли.

— Але, як бачиш, все на краще. Керівник Конгломерату цілком при тямі і виконує всі свої обов’язки.

— Настільки гарно, що його не переобирали вже сотню років? Звучить як диктатура, — скептично зауважила дівчина, пригадуючи ті дрібки інформації про правління, які вона знала.

— А тобі зле живеться? Ти й не уявляєш, що коїлося раніше та які біди розривали нашу спільноту… Глава — великий маг! Сильний керівник — це краще за постійний розбрат.

— Настільки сильний, що прокляв рід Богумінів? — Варта примружилась, слідкуючи за реакцією судді. — Настільки він хороший керівник, що ви заплющили очі на винищення власної сім’ї? І задурювали голову Златанові, аби тільки він вас слухав?

— Ти дитя, врятоване цим «демоном», — суддя зміряв Варту зневажливим поглядом. — Не тобі судити, що правильно, а що ні. А тепер до справ… Оресте, підйом! — гаркнув він на світляка, і пута, котрі того сковували, розсипалися. Тоді суддя клацнув пальцями й звільнив Варту. — Знайомтеся. Аґата-темна, Орест-жертва. Попрошу без зайвих рухів.

Еверест лупав на Варту очима й недовірливо косився на суддю.

— Це ваша перша зустріч за останні тижні. Той, з ким ти останнім часом працювала в забігайлівці, — тінь мого клятого онучка, — кинув суддя. — Ми вирішили прихистити Орка в себе, поки йде Гра. Бо розбиратися із ситуацією будуть після її закінчення. Щоби він не постраждав через біду, в яку його впхав ваш Морт і пшек.

— А вони тут до чого?

Варта не зводила погляду з обличчя Евереста, такого знайомого і водночас чужого. Їй було сумно від однієї думки про те, що це черговий обман Златана. Перший світлий, з котрим вдалося порозумітися, котрий навіть добре до неї ставився, котрий врятував її від нападу і ризикнув прийти до дому темних… Його насправді не існувало ніколи. Це була тінь проклятущого мага. Лише тінь і, мабуть, частина його планів. Мага, який допомагав їй і рятував теж, захищав і підтримував, дратував і тішив, примусив її відчути себе живою і здатною пройти цю Гру. Аж тут з’ясувалося, що цього мага теж не існувало. То була лише маска, котра приховувала його справжнє бажання: віддати її життя для оплати свого прокляття. Якщо вірити словам судді.

Варта дрібно затремтіла, пригадуючи, як він обіцяв їй захист. Обіцяв, що вона буде в безпеці, хоч і боявся демона та смерті, котрі дихали в потилицю. Про що він думав тоді?.. І про що він подумав би, якби дізнався, що всесильний демон — всього лиш глава Конгломерату, котрий століття тому отримав силу, яка не мала б належати йому? Отримав, бо справжні батьки Варти сто років тому хотіли дати їй шанс на життя… Але натомість Златан не знав нічого, бо його дід-суддя ставив свою позицію в Конгломераті вище за будь-що інше.

Її роздуми перебив голос Евереста:

— Судді дали мені прихисток, оскільки я вбив алхімею Софікоду, — видихнув він сухо.

— Та заткнися, тлумку! — суддя вдарив його навершям ціпка в потилицю. — Придумав собі, ага. Не слухай ‘го, Ґатко. Його вини нема тут. Наш Емек просто вирішив, що буде гарно зіграти по-своєму, дати улюбленим світлячим фору. Тож коли проявилася перша мітка і ми почали з’їжджатися до Львова, пшек повідомив Мортові, ніби той — жертва. Тоді надоумив пітьмавого виродка дати світлим перше очко і перейти до них — у того вашого мага й так ворогів серед темних вистачало. А з певністю щодо ролі жертви він міг торгуватися своїм життям.

— Морт — темний! — спалахнула Варта. — Він не міг би позначити точку для світляків…

— Ну ще б! Але в нього є шикарна сила навіювати божевілля. Тому темний використав іншого. Руками твого друга Евереста він убив Софікоду. Закатував її і прийшов до Люцема, аби в обмін на таку криваву поміч отримати гарантії того, що в його час, коли він сам стане жертвою, — хах! — світляки захистять його.

— І ви забрали Евереста із собою? — перепитала Варта, відчуваючи запаморочення в голові від того, як все навалилося одразу.

— Судді вирішили, що вини Ореста Гірняка тут нема. Але алхіміки, ще й темні, — мстиві скотиняки. Вгадай, що вони зробили б, якби дізналися, на чиїх руках кров їхньої соратниці… От і все. Випитала вдосталь? Чи хочеш тут чекати, поки Златан повернеться по твою душу?

— Ні, — Варта потерла затерплі зап’ястя й підвела очі на суддю. — Тоді ходімо? Де та ваша мітка? Я хочу із цим покінчити.

Вона підбадьорливо усміхнулася до Евереста, але той ніяк не зреагував на усмішку. Дівчина смикнула себе і нагадала, що це не її друг. Це просто світляк, котрий насправді вперше розмовляє з нею. Світляк і пітьмава. От вони хто. Не більше.

Що ж, принаймні мама буде вдоволена цим фактом і не приписуватиме їй зайвих залицяльників. Утім, те, що Варта зробить сьогодні, маму навряд чи втішить.

Але треба було швидше завершувати. Чаклунка вже знала, як саме. Навіть якщо це стане помилковим рішенням… Вона дуже чітко пригадала всі ті моменти, коли почувалася тут чужою й загубленою, коли смикалася від сліпої плями всередині, коли чіплялася поглядом за фасади старовинних кам’яниць і думала, яким було життя іншої епохи. Як її млоїло відчуття втрати й розгубленість, котру не заповнювали ні тусівки з друзями, ні люблячі прийомні батьки, ні сильна магія. Як оця магія виспівувала їй про те, що вона — нитка зв’язку із правдою, із кров’ю, котра, як тепер виявилося, таки незвичайна. Таки особлива. Кров захисників Конгломерату. А її чародійне ім’я — Варта — частина відповіді.

Дівчина намацала телефон у внутрішній кишені і, поки суддя не дивився в її бік, натиснула зелену кнопку виклику, благаючи, щоб на тому кінці зв’язку взяли слухавку й не клали її достатньо довго. Бо в неї не буде часу пояснювати.

* * *

Варта ковтнула слину, коли опустила погляд на люк.

Остання мітка. Останній момент Гри. Такий бажаний і такий раптовий водночас. Суддя сам привів її сюди. Адже він казав правду: все прораховано і все визначено. Це Гра правління не менше, ніж львівських чародіїв. Власне, нікому діла не було до львівських чародіїв. Варта прокручувала в голові події Гри, оповідь про кривавий початок за участі Морта й Евереста, вчорашню сутичку в закинутому особняку. Нікого не турбувало, що чаклунська молодь з гарячою кров’ю — бо тільки така може позначити мітку — йде на все, аби вирвати перемогу. Але кров мала бути пролита — і так сталося.

З даху дівчина бачила все місто, залите вогнями літньої ночі. Десь унизу дзвонили останні трамваї. Кілька кнайп горіли, як прихистки для найпізніших гуляк. Небо світилося темно-синім, який переходив у фіолет із рожевими прожилками, обрієм. У будь-який інший момент Варта подумала б, що це місто у сутінках прекрасне. Проте зараз вона усвідомлювала лише, що ніколи не почувала себе настільки самотньою тут, як зараз, на висоті цього даху. Над розсипами намистин-вікон, іскор ліхтарів і літньою млістю. Чаклунка задивилась на шпилясті силуети храмів. Цікаво, чи дивилася на них маленька Аґата Тарновецька? Чи повезли її батьки до Львова хоч раз?..

«Ти навіть не належиш до цього часу», — шепнув внутрішній голос, який дивним чином спокійно сприйняв цю новину. Цю найдикішу правду в її житті.

Варта уявила, яким мало стати її коротке життя в минулому. Життя тієї дівчинки в мереживній сукні. У багатому краківському домі. Із зеленими шторами, візерунчастими паркетами, з дорогим роялем у залі, які завжди з’являлись в її снах й видивах… Чи встигла б вона побачити у своєму житті хоч щось? Скільки часу в неї було б? Чи змінило б її повернення все — і її теперішні батьки мали б інше життя теж? Можливо, їхні рідні діти не загинули б? Можливо, вони теж стали б Вартовими?..

Вона обійняла себе за плечі.

Дорогою Богумін-старший розповів більше. Про минуле, про главу Конгломерату, про сварки між двома родами. І як глава прокляв Богумінів на хвилі неймовірної сили, яку отримав. І як він, чеський суддя, врешті, планує скоро домовитися з керівником і зняти прокляття зі свого роду, коли настане вдалий момент. Для його зняття не треба особливих сил. Тож зі Златаном усе буде гаразд…

Варта слухала і механічно кивала.

Потім вони вийшли на дах старого дому з подвійними дерев’яними сходами.

І мітка вже горіла там. І нікого більше. Везіння чи це теж було продумано суддею?

За хвилину з’явився сам глава. Без почту чи охорони. Утім, навіщо вони комусь з його силою? Варта вперше бачила його. Керівники Конгломерату майже ніколи не спілкувалися з молодими магами. Вони жили своїм, неприродно довгим життям і були певні, що знають усе краще, як, зрештою, певні всі, хто старший за віком.

— Отож, якщо панна вже в курсі справи, то зробимо це швидко, — глава вивищувався над нею.

Говорив він повільно й сухо. Виглядав як той, кому ніколи не перечать.

Варта дивилась повз нього і думала: чи заряд телефона в кишені не сів? Чи її дзвінок досі слухали?

— Тобі треба пролити кров жертви. Тоді мітка загориться — я засвідчу перемогу темних, — швидко кинув чеський суддя. — Нічого надзвичайного, ти вже бачила, як це робиться. Тоді ми з главою поповнюємо свої запаси сили. А ти можеш попросити все, чого хочеш. Непогано для рядової темної зі Львова, так?

«Для Вартової», — подумала дівчина, відчуваючи, як вага цього слова, знайомого й нового водночас, звихрює їй думки. Поза тим Варті здалося, що Богумін-старший остерігається глави. Вона й сама відчувала нищівну силу керівника Конгломерату. Силу демона, яку батьки дали йому самі, щоби викупити їй, малій Ґатці, життя. Нехай це життя далеко від них, нехай ціною страшної жертви. Мабуть, вони її справді любили…

Варта зціпила зуби. Навмисне чи ні, та чеський суддя дав їй підказку. Адже Вартові зупиняли попередніх глав, щоб ті не втонули у звільненій силі. Отож, вона теж це змогла б. Протистояти йому. Протистояти демону. Як Вартова. Якби тільки захисників досі було двоє. Якби тільки вона знала, як…

— Можна починати, — наказав глава.

Чаклунка повільно підійшла до мітки. Еверест дивився на неї невідривно, ніби шукав підтримки.

— Ти цього не знаєш, — прошепотіла вона до нього. — Але останні тижні я була певна, що ти — перший світляк, з яким мені вдалося порозумітися. Ну, окрім Мельхіора, але він завжди з нами тусив. Тому з поваги до тіні Златана, котра примусила мене повірити в можливість цього порозуміння, я зроблю все, щоби ти не постраждав.

Алхімік повільно опустив повіки й кивнув.

— Але допоможи мені, — шепнула вона ще тихіше. — Допоможи мені, коли я позначу мітку, — дівчина схилилась близько-близько до світляка і зашепотіла швидко…

— Отож, все, як заплановано. Половина сили — ваша, половина — моя. І збільшуємо квоту темних у Конгломераті. Аби тільки пшеки не сказилися після того, знаючи їхню чваньковитість, — сказав Богумін-старший до глави.

Той поважно кивнув і щось тихо відповів.

Варта всміхнулася подумки. То ось звідки стільки поспіху. Чеський суддя й сам хотів «силу демона». Стільки часу чекати… Що ж, мабуть, така мрія для когось і варта того, щоби закривати очі на прокляття, котре винищує твій рід. Урешті, темні всюди однаково темні, як казав колись Златан.

Дівчина повільно дістала ніж, котрий дав їй суддя. Сам він із головою підійшов до краю даху. Вони задивилися на місто.

— Не барися там, — кинув Богумін-старший через плече. Довкола нього золотіли щити, закриваючи від всіх загроз.

— Швидше… — видихнула Варта і полоснула руку Евереста ножем.

Кров виступила на шкірі світляка. Потекла вниз. Задзебеніла по металу, окреслюючи число дванадцять.

— Швидше… — шепнула чаклунка вдруге, коли стіна енергії останньої мітки розігнала кров у її тілі.

Вогонь метнувся вгору. Іскри у повітрі сипнули на всі боки.

Перемога!

— …сим засвідчую, що з рахунком 7: 5 темні міста Львова вибороли більшість для Центральноєвропейського конгломерату. Рішення суду оскарженню не підлягає, — урочисто промовив Богумін-старший. — А тепер, Аґато Тарновецька, відступи вбік. Твоя робота тут завершена.

Варта відчула, як ноги наливаються свинцем.

— Швидше… — шепнула вона втретє.

Раптом Еверест, стискаючи порізану руку, хитнувся. Чаклунка вловила спиною хвилю тепла, мовби поруч розгорівся шалений вогонь.

Двері на дах гахнули об стіну, зірвавшись з петель. Потік сили, схожий на два вихори, чорний та золотаво-білий, бухнув із місця останньої мітки і, закручуючись у спіраль, виростав-виростав-виростав угору. Сліпив. Змушував вібрувати все довкола і все всередині. Хвиля енергії вдарила у спину — і Варта заточилась.

То ось яка вона була, сила демона…

Еверест теж хитнувся від ударної хвилі, перечепився через власну ногу і загримів на землю, тягнучи за собою главу Конгломерату, котрий уже намірявся ступити в бік вихору енергій. Варта не стримала усмішки: світлому гарно вийшло вдати випадковість цього падіння.

— Що ти робиш, світлячий тлумку!

У руці судді з’явився ціпок зі срібним навершям. Він схопив Евереста за барки й різко відштовхнув ударом у живіт.

Златан, розтріпаний, захеканий, з телефоном біля вуха і живий-живісінький, вистрибнув на дах.

Його очі панічно зиркнули в бік світлого з суддею та глави, а тоді в бік Варти.

— Прокинься, Вартова, — шепнула вона сама до себе, пригадуючи, про що так довго просив її внутрішній голос. І батьки. Давно-давно-давно.

Вона не замислювалась над тим, як це має бути і як це бути не має. Просто зробила крок уперед і виставила між вихором енергії та іншими магами щит, котрий до того лише вимальовувала у своїй уяві. Усі Златанові настанови промайнули в думках.

Павутина енергії напнулася, як вітрило.

Щит блиснув золотом.

Суддя і глава Конгломерату, який уже підвівся, з несподіванки наткнулися на нього. Дівчина розвернулася до них спиною, сподіваючись, що бар’єр витримає бодай кілька секунд. Тоді здолала кроки, які відділяли її від Златана, від нестерпного, нахабного, іронічного мага, який стане її смертю. Очі в очі.

— Ти все чув. Демона не існує, тому… стань демоном, — шепнула Варта і з усіх сил штовхнула Златана просто у вихор енергії.

* * *

— Що ж ти робиш, дурепо, — чеський суддя за три секунди стер її щит, мов луснув мильну бульбашку. — Я чітко сказав: мій онук хоче тебе знищити. Відмотати твій час у минуле, де ти здохнеш!

Він схопив її за плече важкою рукою.

— Та будь ласка! — Варта вирвалась, полоснувши суддю вогняним потоком, і відступила на безпечну відстань. Хоч і розуміла, що насправді немає жодної безпечної відстані, коли проти тебе двоє найсильніших магів Центральноєвропейського конгломерату.

Вихори, світлий і темний, спліталися сильніше довкола фігури мага. Наростав шум, котрий вібрував і подзвонював, заглушуючи все, викривлюючи голоси, перетворюючи їх у нестерпний звук.

Варта глибоко вдихнула й крикнула:

— Якщо моє життя зможе викупити життя йому, і його батькам, і його прабатькам, то гаразд! Златане! — заволала вона до вихора енергії. — Чуєш мене? Бери цю силу. І сам здійсни своє бажання. Здійсни те, що задумав!

— Це не те, про що ми домовлялися, шановний Богуміне, — глава Конгломерату примружився, дивлячись на два потоки енергії та єдиного мага в центрі. — Потрібно забрати звідти вашого онука.

Він говорив твердо й упевнено. Не сумнівався в тому, що все вдасться.

— А дзуськи! — Варта встала між вихором і главою, відчуваючи, що її саму зносить убік від натиску. — Така сила не повинна нікому належати! Вона випалить вас!

— Відійди, темна, — глава зробив крок до вихору, проте його відтіснило, як і Варту.

— Мій онук сам на себе це накликав, — прошипів суддя здавлено. — Тепер дивись, що ти наробила… Угробила його сама ж. Він не витримає. Він уже не витримує.

Варта озирнулася. І зрозуміла, що Богумін-старший правий. Златанові очі закотилися, оголюючи білки. Колосальна сила проходила крізь його тіло, але тіло не хотіло приймати цього. Він тремтів, ніби у пропасниці, і не міг зробити ні кроку геть.

— Він наслідний Вартовий. Він зможе, — шепнула вона сама до себе, щоби зважитися на наступний крок.

— Не зможе він нічого. Нам не потрібні Вартові, Ґатко, — дід Златана почув її і видихнув зовсім без злості, втомлено і байдуже. — Не потрібні ті, хто посягатиме на нашу силу.

— Та не ваша це сила, — гаркнула чаклунка, — а моя! І магів, алхіміків, цілителів, відьом… Їхні кров і біль. Їхні життя і смерті. Їхні темрява і світло.

— То дивися, що твої темрява і світло роблять! Дивись, як він помре! — гаркнув глава.

«Він не помре так, — шепнув внутрішній голос. — Він для цього надто проклятий».

Варта зняла медальйон із шиї і зробила крок у бік Златана.

Крок, другий, третій.

Крихітна золота підвіска відкрилася сама, й здавалося, що дала їй невидимий захист від вихору. Сила, котра відтіснила главу й суддю, не зачепила Варту цього разу. Мовби розуміла, що треба підкоритися, як колись давно іншим Вартовим.

Чаклунка занурилася в саме пекло сплетіння двох сил. Вони не обпікали, не здавлювали, навіть не торкалися до неї. Варта різко накинула ланцюжок на шию мага й осміхнулась до нього:

— 27 років, 27-ме липня липня і смерть від золота. Здається, я здійснила всі умови. Прокинься, Вартовий!

На мить їй здалося, що вже пізно. Що її свавільний порив таки вартував йому життя. Що потоки звільненої сили випалили його, і це лише оболонка, котра скоро зітліє. Проте наступної миті очі Златана прояснилися.

Енергія й далі проходила крізь його тіло, але вона негайно зникала, мовби вода в пісок. Мовби її стирали вищі сили, без сліду стирали. Золото діяло, як і раніше. Золото поглинало всю магію Златана, включно з тією колосальною силою, котра полум’яніла довкола мага. Золото повільно вбивало його, але водночас не давало нестримній енергії вбити його швидше.

Задум спрацював.

— Припини це! — гаркнув глава, втративши свій незворушний вигляд. Його самого вихори все ще стримували на відстані. — Ти спускаєш на вітер унікальну силу! Ти просто знищуєш її!

— Не я, а ваше прокляття, — злісно озирнулась Варта. — Тому вибір за вами, — вона краєм ока помітила, як Златанове обличчя скривилося від болю. — Або ви знімаєте прокляття Богумінів негайно, або ваша безцінна енергія йде куди? До одного місця!

— Златан вб’є тебе, ідіотко, — похмуро кинув чеський суддя. — Щойно опритомніє.

— Мене? Ні, шановний. Я дуже нехороша темна, яка, до повного щастя, ще й Вартова. Не доріс ще ваш онук мені погрожувати, — хмикнула Варта і шепнула до Златана: — Тримайся. Демон не зробить тобі більше нічого.

Маг бліднув на очах, ніби медальйон на шиї був зашморгом, який затягувався. Примружені очі глави Конгломерату спинилися на обличчі чеха, тоді на обличчі чаклунки. Мабуть, він думав, що станеться швидше: Златан помре чи вичерпається енергія, котру він так прагнув отримати.

Чеський суддя щось швидко зашепотів до свого керівника. Той заплющив очі та врешті махнув рукою.

Блиснуло. Варті здалося, що поруч просвистів батіг.

Потоки сили завирували знову.

Златан закашляв і впав на коліна.

— Прокляття… зняте, — важко видихнув глава Конгломерату. Очі його впивалися у сплетіння енергії. — А тепер геть. Обоє!

Златан повільно звівся на ноги, вийшов уперед і клацнув пальцями, викликаючи щити.

— Овва, я справді не чую його, — зачудовано прошепотів він. — Жодного блоку від золота!

Медальйон на його шиї зблиснув, мовби у відповідь.

— Ти, виродку, — чеський суддя направив ціпок у бік Златана, — тобі це не обійдеться. Звик, ідіоте, що все сходить з рук. Але більше так не буде…

Атака бахнула зі срібного навершя. Варта блискавично сіпнула хлопця назад. Випад судді зачепив його ліву руку.

Глава, не помічаючи нічого довкола, кинувся до потоків енергії… Еверест спробував спинити його. Світлий і темний потоки сплелися у вічний зв’язок сили, який розливався над містом, іскрився, вирував, затоплював…

І тут усе завмерло.

Варті здалося, що її вморозили у застиглий момент часу, що все її тіло рвалося рухатися, але натомість колосальна сила зусібіч оточила його, мовби непробивна стіна. І навіть подих застиг у грудях. І навіть удар серця, останній, розпливався по тілу відзвуком. Тепла рука Златана все ще торкалась її власної, але здавалося, що й вона зникає, розчиняється, відсторонюється…

І тут Варта справді злякалася. Чеський суддя не збрехав. От і кінець… Вона вирішила, що Златан щойно використав силу, котру отримав. Використав і виконав своє заповітне бажання. Як вона й сказала йому зробити. І це її остання мить тут. І зараз, от зараз — от просто вже — вона втратить себе. Зникне Варта Тарновецька, темна чаклунка зі Львова. Натомість повернеться Аґата, смертельно хвора юна чаклунка з Кракова столітньої давнини. Повернеться туди, де їй і місце. Повернеться, щоб померти. Навіть попрощатися ні з ким не вийде. І ніколи-ніколи не…

Рука Златана стала знову сущою і несподівано сильно рвонула Варту до себе. Вона все ще була тут. І водночас тут зненацька було багато-багато інших магів.

— Іменем великого суду і законів усіх конгломератів, — прогриміло суцвіття голосів довкола, — наказуємо вам спинитися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Кінець Гри

— Я повідомив суддям те, що почув від тебе, перш ніж іти до останньої мітки. А Дикорослу попросив зібрати ваших — чим більше свідків, тим краще. На випадок, якщо глава й суддівський апарат підкупив. Але оце не думав, що ти вирішиш допомогти мені попри слова старого, — зі звичною усмішкою сказав Златан і скривився. — Ай-ай, бісова рука, зажила б ти вже!

— Атака твого діда була сильною, — зауважила Варта. — Не ний.

— Ніщо не зрівняється з тими потоками, куди ти мене вкинула… Смерті моєї захотіла? — погляд спідлоба був таким теплим, що забивало подих.

— Я тебе врятувала, — заперечила чаклунка. — Тому не враховується. А ти все ще можеш відправити мене в минуле. Як і планував. Ти ж набрався тепер сили стільки, що всі великі судді остерігаються.

— Я хотів зробити це лише спочатку. Поки не знав тебе, — обличчя Златана посуворішало. — Поки я знав лише про абстрактну дівчинку Аґату, через яку померли мої батьки і я маю померти. Звучить паскудно, хіба ні? Важко було гарно до неї ставитися, чи знаєш. Але тепер я вже знаю сто і один спосіб її роздратувати, о нехороша темна. Тож моя помста буде страшна-а!

Варта осміхнулася у відповідь.

Стеля лікарні, біла і в кутках укрита пліснявою, навіювала нудьгу. Але лікарі обіцяли їй свободу за кілька днів інтенсивного відпочинку. Златан, паскуда така, навіть попри те, що побував на порозі смерті кілька разів за ніч фінального туру, виглядав куди краще. Чаклунка підозрювала, що причина тому — вся та сила, котру він всотав.

Судді, котрі прибули на місце їхньої сутички, отримали наглядний доказ махінацій глави та чеського судді. Дуже вагомий доказ для відставки керівника, який затримався на посаді на зайве століття.

Звичайно, за цей час він устиг наростити вплив, який тягнувся вглиб більшості впливових чаклунських родин. Проте Златан твердив, що багато з них хотіли б, але не ризикували опинитися в опозиції до глави просто тому, що це було суттєвою загрозою для життя. Як-от ризикнули свого часу прокляті Богуміни.

Проте тепер, після тривалих дебатів, на котрих Варта не могла бути присутньою, їх обох — главу й чеського суддю — позбавили звань і відправили за межі Центральноєвропейського конгломерату із забороною в’їзду на його територію. Надовго.

Богумін-старший уже подав апеляцію. Але Златан казав, що розгляд справи може затягнутися, і це добре для них. Адже вибори нового глави зможуть поставити крапку у цій історії. Внутрішні ж махінації у Грі судді один одному за обопільною згодою пробачили.

Хоча прихильники світлих погрожували апеляцією щодо результатів, але тоді їхні порушення могли випливти на поверхню. Суддя Емануель і без того заробив трохи проблем після свідчень Евереста. Справжнього, не тіньового. Морт погодився свідчити, коли йому гарантували безпечний переїзд із міста і, здається, з країни. Важко було сказати, кого він боявся більше: темних алхіміків, яким нарешті відкрили всі обставини вбивства Софікоди, чи світлих, що були свято певні, що Морт навмисне обдурив їх з одинадцятою міткою. Хоча вони таки перемогли в тому турі, але це не вплинуло на фінальний результат. Варта думала, що доволі химерно вийшло: останнє очко, яке могло б принести нічию, якби дісталося світлим, фактично вклали їй в руки Богумін-старший та глава. Що ж, принаймні в цьому була користь від того, що вони задумали зробити у фіналі. Адже попри все темні перемогли у Грі й офіційно отримали більшість у правлінні. Але після всього побаченого чаклунка мала певний скепсис щодо чаклунської влади і знала: перемога темних не позбавить Конгломерат підводних течій та інших ігор, які ведуть правлінці.

— Шкода Евереста, — Варта пригадала його кисле обличчя, коли алхімік почув про програш. — До слова, моя мама вже хапалась за серце, що до мене підбиває клинці світляк. А то був всього лиш тіньовий ти.

— Я просто обрав найзручніший спосіб спостерігати, — знову стенув плечима Златан. — Чи вже забула, як Морт вирішив проломити тобі череп?

— Якби я знала, що за мною ходить твоя тінь, все було б куди простіше.

— Але не так цікаво, згодна? — хмикнув маг.

— Але як тобі вдавалось не лише перевтілювати тінь у Евереста, а й підтримувати її так довго? — здивувалась дівчина. — Середньостатистичний двійник годину-дві витримає. А поруч із власником взагалі здиміє.

— Скажу так: це було виснажливо. Тому ми з «Еверестом» і намагалися не зустрічатись. Але я спер круте підсилення з головного штабу Конгломерату напередодні приїзду сюди. Воно й стало в нагоді.

Варта закотила очі.

— Краще б ти спер список жертв…

Двері скрипнули.

— Перепрошую, що перебиваю. Можна увійти?

— Овва! — очі Варти розширилися. — Палатою не помилився?

Еверест рішуче виставив поперед себе букет білих лілій, ніби щит, і зайшов усередину.

— Ні. Вітаю з одужанням, Тарновецька.

— Дякую, — хмикнула дівчина. — Як кав’ярня?

— Добре. Власне, тому і прийшов. Я вирішив, що треба передати це тобі напряму: Пані Цербер звільнилася.

— Чудова новина, — усміхнулася Варта. — Сам як?

— Чудово, — кивнув алхімік. Залягла незручна тиша.

— У версії твоєї тіні він був більш балакучим, — похитала головою Варта, зиркаючи на чеха.

— У версії моєї тіні в нього взагалі було куди більше бенефітів, — набундючився Златан, проте тут же схопився зі стільця. — Я покину вас. Ненадовго.

— Огидний тип, якщо тебе цікавить моя точка зору, — Еверест провів його настороженим поглядом.

— Як і всі темні, з вашої точки зору, — кинула Варта знущально.

— Це не так, — Еверест заперечно похитав головою. — Мілен розповів мені, що ти його врятувала, — додав світляк. — І ще ти врятувала Анну. Чому?

— Бо я бачила смерть. І мені не сподобалося, — Варта пригадала про те, що сталося із Софікодою. Тоді рану Дикорослої. І власне відчуття безпорадності. — А ще тому, що я — напівлегендарна Вартова. Мабуть, це автоматично передбачає трохи більше прихильності до світляків.

— Ага, — Еверест відповів їй зніченою усмішкою. — Ми гарно спрацювали тоді… на останній мітці. Я й не підозрював, що глава мав такі плани.

— Ніхто не підозрював. Дякую за допомогу, — щиро відказала чаклунка.

Після обміну новинами Еверест пообіцяв зайти ще. Його лілії довго не в’янули.

Потім приходили Дикоросла з Ружичкою і Ромою. Анна з Міленом. Тайфун. Аллі й Максиміліан. Мельхіор, темні алхіміки, світлі цілителі, відьми… Навіть кілька людей-співробітників. І батьки, звичайно. Варті було дивно думати, що вони — її двочи троюрідні пра-пра-племінники. Вона вирішила, що одного дня розпитає їх про Станіслава й Амалію Тарновецьких. А можливо, навіть поїде до тіток із Кракова. Але це буде згодом…

Найчастіше заходив Златан. Розповідав про скандали в суді та трансформації в Конгломераті, який добряче струсонуло після відставки керівника.

— Мені тут, до речі, офіційно запропонували позицію чеського судді, — повідомив він за день до того, як Варту обіцяли виписати з лікарні.

— Ого! — вона сплеснула в долоні. — Це ж… круто, так? У тебе буде купа бабла, їздитимеш по всьому світу, заборонену магію вивчатимеш…

— Та так, — маг розтріпав кучері. — Сказали, що я гарно підходжу на цю позицію. Бо теоретично маю сили Вартового — ну, із цим треба працювати й працювати. А ще я стільки років допомагав дідові. Отож, вже знаю все і всіх. Та і в Конгломераті проти мене ніхто нічого особливо не має — аж дивно!

— Дивно, — погодилась Варта, — враховуючи, що з твоїм сарказмом можна за дві хвилини втоптати в болото будь-якого співрозмовника.

— Ну, із суддями я так не розмовляю.

— Ну, тоді я тебе вітаю, — чаклунка кивнула поважно, хоч щось кольнуло її всередині.

— Не варто, — Златан почухав кінчик носа, потягнувся, різко схопився зі стільця і підійшов до вікна, наче йому геть не сиділося на місці. А тоді повернувся до Варти, — бо я відмовився.

— На біса? — визвірилась вона. — Позицію судді пропонують у кращому випадку раз у житті!

— Знаю.

— Та й тобі підійде. Ти вмієш справляти враження пафосного всезнаючого виродка.

— Знаю.

— То чого ти тут сидиш, ніби мого дозволу не вистачає? — Варта відчула раптом, що він її дратує. Не просто дратує, а бісить так, що бачити його несила. Вона хотіла встати з ліжка й виштовхати мага за двері, але він прибив її до місця поглядом і майже ображеним тоном відказав:

— Та годі в дитсадок бавитися, справді.

— Це якраз не забавки. Пішов наздоганяти свою унікальну можливість! — дівчина відвернулась і вказала у бік дверей.

Але Златан натомість сів на підвіконня й подивився на свої руки.

— Моя унікальна можливість тут, Варто… Почнімо з того, що у Львові я отримав змогу жити далі. І… і на радощах ми з Міреком так захопилися гулянкою, що я цілковито забув, що відбувалося потім. Але в результаті купив сувенірну чашку, вишиванку й квитки до Праги. Боюся, тобі доведеться скласти мені компанію.

— Я схожа на вазон, який можна взяти і кудись повезти?

— Твоя мати в захопленні від цієї ідеї. Твій батько менше, але ми це ще обговоримо. Тим більше в Празькому Клементінумі є важливі архівні дані про Вартових. Думаю, нам доведеться проводити трохи більше часу разом, щоби їх вивчати. Ти ж розумієш, що ця сила важлива не лише в часі Гри? На наступних зборах Конгломерату відбудеться наша посвята. Якщо ти ще хочеш у це влізати, звичайно… О, а ще я трохи дослідив архів і знайшов твій дім… твій рідний дім. У Кракові. Пше-пше, Аґато?

— Та йди ти зі своїм «пше-пше», — Варта спохмурніла ще дужче.

— Я очікував від тебе більше ентузіазму… Після того як ти так відчайдушно рятувала мене, — темні очі дивились на неї з неприхованою іронією.

Варта позіхнула.

— Ти теж мене рятував безліч разів і при цьому планував вбити наприкінці.

— Я вже казав тобі, що доволі швидко передумав. Тому волію залишити цей епізод у минулому. Адже ти тоді все ж мені повірила, а не славнозвісному чеському судді.

Варта зітхнула.

— Та не дуже я тобі повірила. Просто навалилося стільки всього, що мені хотілося виплутатись. Я подумала, що у тебе взагалі-то є право хотіти моєї смерті. І вирішила не йти проти цього.

Златан присів на краю її ліжка і раптово посерйознішав:

— Слухай, я розумію, що останні тижні були суцільним пеклом. Що тобі важко сприйняти те, що відбулося. Що і темні, і світлі втратили своїх друзів. І це не стерти ні припливом магічної енергії, ні більшістю в Конгломераті. Що ти сама не з цього, трясця, часу!.. Що я справді планував відправити тебе в минуле, до твоєї смерті, аби викупити життя власній родині. Я брехав тобі до кінця навіть тоді, коли діаметрально змінив свої плани і хотів справді допомогти. Позначити останню мітку й зіткнутися з демоном. Бо краще було померти так, ніж від прокляття. Краще померти так, як обереш сам, а не сліпо чекаючи, поки давня помста торкнеться тебе… Про цей план я не казав, ні. Як ти помітила, у мене взагалі нема звички втаємничувати когось у свої плани. Але це в минулому. Як і твоє інше життя. Як і все, що демон зробив моїй сім’ї. Як і ця Гра. Зараз, якщо ти зможеш прийняти це, я пропоную тобі лише два варіанти. Чесно й відверто. Жодного подвійного дна, таємних планів і смертельних небезпек, — темно-карі Златанові очі дивилися на Варту з помітним хвилюванням. — Ти повіриш мені чи ні, дуже нехороша темна?

Варта чекала, коли він відвернеться, але маг цього не зробив. Тому вона ковзнула поглядом по своєму медальйонові, який досі висів на шиї друга. Богуміни і Тарновецькі. Вартові Центральноєвропейського конгломерату. Соратники і зрадники. Проклятий чех і дуже нехороша темна.

Відповідь прийшла швидше, ніж вона сподівалася. Проста й очевидна відповідь, якій ще, звичайно, не час прозвучати. Але час, на щастя, тепер був у них обох. Тому Варта подалася вперед і стишеним голосом спитала:

— То коли виїзд?

Златан заплющив очі й полегшено розсміявся без звичної іронії. Призахідне сонце лягло на його обличчя косими променями. Чаклунка вирішила, що йому личить золото.

На Центральноєвропейський конгломерат чекало ще багато змін. Але Львівський тур Гри між темними та світлими нарешті закінчився.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.