Переклад з італійської — Віктора Степанова.

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

“Ulysses Moore” and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S. p. A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S. p. A., are exclusively licensed to Atlantyca S. p. A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S. p. A. All rights reserved.

No part of this book may be stored, reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system, without written permission from the copyright holder. For information address Atlantyca S. p. A.

© 2004 Atlantyca S.p.A., Italy.

© 2018 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original edition published by Edizioni Piemme S.p.A.

Original title: La Porta del Tempo

International Rights © Atlantyca S.p.A.,

via Leopardi 8 — 20123 Milano — Italia — foreignrights@atlantyca.it — www.atlantyca.com

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-95-4

Аннотація

Коли трьох підлітків залишають самих у будинку і застерігають не шукати собі пригод, вони… обов’язково їх знайдуть. Особливо якщо цей будинок — старовинна вілла на узбережжі, кожен куточок якої приховує безліч таємниць. Лише за один день, поки батьків не було вдома, 11-річні близнюки Джулія та Джейсон встигають організувати пошуки привиду, розшифрувати закодовані послання та відчинити загадкові двері, за якими на них чекають неймовірні пригоди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Історія, яку ви прочитаєте на сторінках цієї книги, здається неймовірною, і нам самим цікаво дізнатися, чим вона закінчиться. А почалося все з електронного листа, якого надіслав із Корнуоллу наш співробітник. Що ж до наступних подій — міркуйте самі…

Редакція «Пароплава»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Будинок на скелі виник одразу ж за рогом. Його невеличка кам’яна вежа в оточенні дерев височіла над блакиттю моря.

— Оце так! — вигукнула місіс Ковенент, щойно побачила будинок.

Її чоловік, що сидів за кермом, лише усміхнувся і, проїхавши повз ковану чавунну огорожу, зупинив авто у дворі.

Місіс Ковенент вийшла з машини. Дрібне ріння зашаруділо в неї під підборами, і вона закліпала очима, неначе не вірила в те, що зараз бачила.

Будинок стояв на скелі, що нависала над морем; здалеку долинав плескіт хвиль, а повітря було насичене сіллю. Величезна споруда немов виринала із блакиті неба й моря. Поряд зеленів сад, а в далечині, біля підніжжя скелі, виднілася усіяна будинками бухта Кілмор-Ков.

Поки місіс Ковенент стояла посеред двору з відкритим ротом, до неї підійшов літній чоловік зі зморщеним обличчям та охайно підстриженою білою бородою. Здавалося, його очі, глибокі та стривожені, не знали спокою.

— Мене звати Нестор. Я — садівник вілли Арго, — відрекомендувався старий, і від його голосу жінка аж здригнулася.

«То ось яка вона… — подумала місіс Ковенент. — Вілла Арго».

Вона рушила услід за чоловіком і кульгавим садівником до тераси з видом на море.

— А ми дійсно не помилилися? — запитала жінка і доторкнулася пальцями до стіни, немовби пересвідчуючись, що та насправді існує.

Чоловік узяв її під руку й тихенько прошепотів:

— Тримайся, зараз…

Усередині вілла Арго виявилася ще дивовижнішою, ніж іззовні: справжній лабіринт із невеличких кімнат, заповнених меблями та предметами з усіх куточків світу. Все було бездоганно розташовано, все стояло на своїх місцях. Уперше в житті місіс Ковенент відчула, що їй анічогісінько не хочеться міняти.

— Скажи мені, що це не сон… — прошепотіла вона чоловікові.

Але той лише легенько стиснув їй руку.

Отже, вони насправді купили цей будинок.

Місіс Ковенент непевно пройшла крізь невисоку арку до маленької елегантної кімнати з античним склепінням[1], кам’яними стінами і темними дерев’яними дверима на східному боці.

— Це одна з найстаріших кімнат… — із задоволенням пояснив садівник. — Тут усе залишилося таким самим, як і тисячоліття тому, коли тут була лише середньовічна вежа. Містер Мур, колишній власник, тільки полагодив вікна, щоб не було протягу, і, звісно, провів електрику. — Садівник показав на лампу, що звисала зі стелі.

— Джейсон буде у захваті… — зауважив містер Ковенент.

Його дружина не вимовила жодного слова.

— У вас двоє дітей, еге ж? — запитав садівник.

— Так, хлопчик і дівчинка одинадцяти років, — автоматично відповіла місіс Ковенент, — близнюки.

— І, гадаю, вони розумні, веселі, життєрадісні… Їм напевно сподобається жити в такому місці, відокремленому від решти світу з його надшвидким Інтернетом…

Очі місіс Ковенент розширилися від здивування.

— Н-ну, може, й так… — невпевнено відповіла жінка. — Мабуть, не я маю про це казати, але… вони дуже самостійні… — Вона на мить уявила собі Джейсона, якого не відірвеш від комп’ютера, та лише похитала головою. — Впевнена, що навіть без надшвидкого Інтернету їм дуже сподобається жити в такому будинку.

— От і чудово, справді чудово, — закивав головою садівник. — Якщо будинок вам подобається, вважаю, що ми домовилися.

Містер Ковенент пояснив дружині, якою була воля попереднього господаря, містера Улісса Мура: будинок мав дістатися молодому подружжю щонайменш із двома дітьми.

— Він хотів, щоб у будинку вирувало життя… — додав садівник, виходячи перед ними з кам’яної кімнати. — Містер Мур завжди повторював, що дім без дітей — все одно, що дім без життя.

— І він мав рацію, — погодилася місіс Ковенент.

Уже виходячи з кімнати, вона на хвильку затримала погляд на дерев’яних дверях на східній стіні. У деяких місцях деревина здавалася обвуглілою, а в інших була зіпсована порізами й подряпинами.

— А що сталося з цими дверима? — запитала жінка в садівника.

Нестор зупинився й невдоволено похитав головою.

— Вибачте, — промурмотів він. — Вважайте, що ви цих дверей не бачили. Але з ними багато чого траплялося з того часу, як від них загубилися ключі. Бачите оті чотири дірки? Містер Мур думав, що то були замкові шпарини. Він пробував відчинити їх, але ж… усе марно.

— А що там, за ними?

Садівник лише знизав плечима.

— Хтозна… Можливо, колись вони вели до старого бака з водою, якого вже давно немає…

Місіс Ковенент доторкнулася до почорнілого та подряпаного дерева і аж здригнулася від почуття тривоги.

— Краще щось поставити перед дверима, аби дітям не спало на думку їх відчинити… — зауважила вона, повертаючись до чоловіка.

— Гарна ідея… — промимрив садівник, кульгаючи з кімнати. — Це найкраще, що можна зробити, аби вашим дітям ніколи не спало на думку їх відчинити…

¹ Склепіння — перекриття, що з’єднує стіни, підпори будівель; опукла стеля; арка.(Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон завмер біля сходів та прислухався. Протяг, який виник невідомо звідки, доносив здалеку дивні звуки: поскрипування меблів, свист вітру і навіть тупотіння тварин. Це не вперше Джейсонові ввижалося, що меблі на віллі Арго живуть своїм власним життям: варто було вийти з кімнати, як вони починали пересуватися. Зовсім трішки — лише на міліметр, не більше — аби ніхто цього не помітив.

Але зараз це точно були не меблі. Ані чайки, що мостилися на даху, ані зелені ящірки, які шастали у плющі, і навіть не миші на горищі.

Сьогодні Джейсон почув щось особливе: квапливі кроки на верхньому поверсі. Він нашорошився: і от знову — ті ж самі звуки!

Від хвилювання хлопець стиснув губи.

— Отже, ти нагорі… — промурмотів він невідомому супротивнику, немовби вони кинули виклик один одному.

Ну чому ніхто з його родини не помічає існування цього ворога? Невже ані тато, ані мама, ані сестра досі не зрозуміли, що в цьому величезному будинку є ще хтось інший?

Джейсон усвідомив це з першої миті, щойно Ковененти дістали валізи з машини.

Звісно, вілла Арго надто велика, щоб оглянути її за той час, який вони тут жили. У будинку було безліч кімнат, заповнених чарівними та незвичайними речами — суцільні таємниці!

Коли хлопець уперше поглянув на віллу, вона немовби прошепотіла йому: «Тут не все таке, яким воно здається… Розкрий мій секрет, Джейсоне».

І він погодився.

Досі відчуваючи протяг, Джейсон розглядав портрети, що висіли понад сходами аж до другого поверху і навіть далі — до дзеркальних дверей, які вели у кам’яну вежу. Тато розповів йому, що всі ці обрамлені обличчя — попередні власники вілли і що він теж невдовзі планує замовити родинний портрет та повісити його посеред інших.

— Ой ні, я не збираюся позувати, — негайно ж заперечила Джулія. Її починало нудити вже від самої думки, що вона має стояти не рухаючись понад п’ятнадцять хвилин.

А от Джейсонові ця ідея сподобалась. Він вважав себе… дуже важливою персоною, видатним розвідником або мисливцем на привидів.

— Гаразд… Ким би ти не був… — пробубонів хлопець.

А що як почуті ним кроки належали саме привиду?

Хлопець дістав із кишені «Довідник жахливих створінь», написаний загадковим героєм коміксів Доктором Мезмеро. Гортаючи книжку, Джейсон знайшов потрібну сторінку і почав читати: «Не думайте, що привиди німі. Від них можуть іти найрізноманітніші звуки, як-от: звуки кроків, ланцюгів, дзвонів, а буває, що вони вміють і розмовляти. Крім цього, привиди не завжди безтілесні».

Джейсон кивнув, підбадьорений прочитаним. Ці рядки підтвердили його підозри стосовно того, ким міг бути невідомий ворог. Але одне питання, яке завжди хвилювало Джейсона, так і залишилося нез’ясованим: чому у фільмах привиди могли просочуватися крізь двері й ніколи крізь підлогу?

Він став читати далі: «Зазвичай привиди зустрічаються в тих будинках, де є щось незавершене».

Щось незавершене. Дійсно!

Отже, цілком ймовірно, що і цей привид вештається їхнім будинком, намагаючись щось завершити.

Джейсон швиденько переглянув поради Доктора Мезмеро, як упіймати привидів, і сховав довідник у кишеню.

— Зараз я тебе впіймаю… — прошепотів хлопець собі під ніс.

Проте не встиг він ступити на першу сходинку, як чиясь рука міцно вхопила його ззаду.

— Джейсоне! — вигукнула сестра. — Ми маємо йти!

Джейсон, ще занурений у свою гру в полювання на привидів, намагався повернутися думками до реального світу: «Маємо йти? А куди? »

Так нічого й не пригадавши і розуміючи, що переконати Джулію в існуванні привиду неможливо, він мовчки поплентався за сестрою. І раптом Джейсона осяяло: сьогодні ж батьки їдуть до Лондона! У них залишилися деякі справи, пов’язані з переїздом: треба запакувати крихкі меблі, навести лад у татових паперах, позносити мамині картини… і все таке інше. Вони планували повернутися в неділю вранці з вантажівкою. А Джулія і Джейсон залишаться самі на віллі Арго, звісно, за умови, що беззаперечно слухатимуться садівника, містера Нестора.

Їм навіть дозволили запросити Ріка Беннера, місцевого хлопчика, з яким вони познайомилися у школі.

Діти вийшли з дому.

День був сонячним, ясно-блакитним небом пливли хмаринки. Десь у далечині, на самому обрії, море окреслювала тоненька біла лінія.

— Ти ніколи не замислювалась, чому небо стає білим у тому місці, де сходиться з морем?

— Ні, — відповіла Джулія.

Вона перестрибнула через чотири сходинки ґанку і приземлилася прямо на газон. Джейсон стрибнув за нею, а потім різко обернувся до вікон другого поверху. Він сподівався побачити привид, але там нікого не було.

Нестор терпляче слухав настанови міс Ковенент, але коли вона, загинаючи палець за пальцем, дійшла до «пункту вісім», він рішуче урвав її:

— Даруйте, місіс Ковенент, але я не гувернантка. До того ж навряд чи дітям вистачить часу, щоб стільки нашкодити: ви ж будете відсутні лише після обіду!

— І цілий вечір, — уточнила місіс Ковенент. — Як я вам казала, Несторе…

Містер Ковенент спробував пришвидшити від’їзд, легенько натиснувши на клаксон, що, навпаки, остаточно розлютило його дружину.

— Хвилиночку! — вигукнула вона роздратовано.

Нестор негайно скористався тим, що її перебили вдруге, і сказав:

— Не переймайтеся. Діти збираються сьогодні оглянути будинок зі своїм приятелем, отже, ввечері вони будуть такі стомлені, що спатимуть дванадцять годин поспіль.

— Це так, але ж послухайте…

— Ні, перепрошую, це ви послухайте. Незабаром літо, мені треба навести лад у парку. Я поясню вашим дітям, що можна робити, а що ні, й, можливо, навіть попрошу їх допомогти мені в теплиці. Більше я нічого зробити не зможу. Вони вже дорослі. До того ж на віллі цілком безпечно.

Місіс Ковенент замахала руками, намагаючись теж вставити слово, та Нестор не дав їй жодного шансу.

— Навіть скеля безпечна. Жодному хлопчикові не спаде на думку стрибнути на камені. Вони звичайно ще не все розуміють, але не настільки, щоб накоїти біди.

— Ви не знаєте Джейсона… — прошепотіла місіс Ковенент.

Їхню розмову перервали діти, які підійшли попрощатися.

Джейсон плентався позаду, постійно озираючись на будинок, який, здається, цікавив його більше за від’їзд батьків. Укотре поглянувши на вікна вілли, він перечепився через шланг для поливання саду і виконав складний пірует, аби не впасти спиною на ріння.

— Тепер ви розумієте, що я маю на увазі, — зітхнула мати Джейсона.

Нестор почухав білу бороду і припустив:

— Що він спортивний хлопчик і у нього непогана реакція?

Джулія кинулася матусі на шию, а потім підбігла до машини, щоб поцілувати тата. Джейсон лише неуважно помахав рукою, все ще залишаючись в одній зі своїх фантазій.

— Отже, ще раз повторюю… — вигукнула місіс Ковенент, сідаючи в авто. — Слухайтеся містера Нестора й не лізьте куди не слід!

Джейсон і Джулія радісно кивнули, а старий садівник лише посміхнувся. Машина з подружжям Ковенент рушила, розкидаючи ріння.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік Беннер чимдуж крутив педалі, піднімаючись дорогою, що вела на скелю, до вілли Арго. Великі краплі поту падали йому на майку з насупленого від напруги чола. Але в нього не було жодного наміру перемикати швидкості. Знижена передача — це для дівчаток! Тоді вже краще йти пішки.

Рік відчував, як литки палають вогнем, та він знав, що цей вогонь корисний для здоров’я: від нього зміцнюються м’язи. «М’язи й легені — більше тобі в житті нічого не знадобиться» — так завжди казав йому тато, який проїхав на велосипеді через усю Англію: від Кілмор-Кова аж до острова Скай[2], що у Шотландії, і назад. І в нього, напевно, не було можливості переключати швидкість на тогочасному гірському велосипеді. Тато просто крутив педалі.

Тож, зціпивши зуби, Рік продовжував працювати ногами, з нетерпінням очікуючи, коли ж він нарешті опиниться перед вежею вілли Арго.

Від однієї думки про це його енергія примножувалась: уже кілька років він мріяв потрапити до будинку на скелі! Рік міг цілими днями дивитися на нього з вікна у татів бінокль або з морського берега, коли відплив оголював багатометрову смугу вкритого водоростями узбережжя. Тоді хлопець насмілювався зайти подалі, щоб поглянути на віллу в іншому ракурсі.

Ах, вілла Арго! Стара Пані, що сидить на вершині білої, вкритої сіллю скелі, яку мореплавці прозвали Солоною. Скільки історій Рік чув про цей будинок, про його ексцентричного власника Улісса Мура, що мешкав там майже сорок років! І от тепер варто докласти ще трішечки зусиль — і він там!

Рік випростався на педалях і зробив ще кілька обертів.

Беннера вважали спокійним і врівноваженим хлопчиком, він був байдужим до більшості речей, якими захоплювалися його однокласники. Наприклад, у Ріка й досі не було комп’ютера. Проте, коли кілька днів тому міс Стелла представила їхньому єдиному на все містечко класу Джейсона і Джулію, Рік ледь не збожеволів від радощів. «Оце так поталанило! » — подумав він. Двоє новачків, молодших за нього на рік, яким ця місцевість була зовсім незнайома. До того ж вони щойно переїхали до будинку його мрії… Смерть старого Улісса та приїзд близнюків відкривали перед Ріком нові нечувані можливості: нарешті він зможе відвідати віллу Арго.

Раптом Рік відчув небезпеку. Позаду швидко наближалася автівка. Хлопець зрозумів, що до цього тримався середини дороги і в нього навіть немає часу з’їхати на узбіччя. Ріка наздогнав розлючений сигнал клаксона, від чого хлопець шугнув ліворуч, втрачаючи контроль над велосипедом.

Краєм ока Рік побачив металевий зблиск у кількох сантиметрах від заднього колеса велосипеда, а потім сторчма полетів у траву.

Хлопець насилу виліз з-під велосипеда й розлючено скинув його із себе. Вкрай роздратований, він вийшов на узбіччя дороги й погрозив кулаком убік дорожнього хулігана.

— Дивись, куди їдеш, йолопе! — крикнув він навздогін.

Немовби почувши це, водій з’їхав на узбіччя і різко зупинився, так що аж гальма заскреготіли. Тепер Рік міг добре розгледіти величезну автівку з тонованими вікнами, схожу на ті, на яких зазвичай їздять гангстери у фільмах.

Рік ковтнув слину й швидко оцінив стан свого транспортного засобу. Начебто все ціле. Він узявся за кермо й підняв велосипед.

— Мені дуже шкода! — почувся з машини жіночий голос. — Ти забився?

Тендітна ручка, обтягнута елегантною рукавичкою яскраво-помаранчевого кольору, із цілою низкою сяючих браслетів, висунулася із заднього віконця автомобіля, підкликаючи Ріка підійти ближче.

— Мені шкода, малесенький… — знову зашелестів голос. — З тобою все гаразд?

Рік пропустив «малесенького» повз вуха і підійшов достатньо близько до машини, щоб зазирнути всередину. У салоні він побачив дві стрункі жіночі ніжки, каскад довгого рудого волосся, важке намисто з діамантів та смарагдів і уважний погляд з-під довжелезних вій. А потім його окутав аромат найніжніших парфумів.

— Перепрошую… — прошепотіла жінка. — Та іноді Манфред забуває, що він вже не на ралі. Еге ж, Манфреде? Можливо, тобі варто попросити вибачення в нашого юного приятеля, як гадаєш?

Дверцята водія одразу ж відчинилися, і з машини вийшов Манфред — приземкуватий молодик з обличчям справжнього бандита, вдягнений в елегантний сіро-чорний костюм. Він ледь кивнув головою і пробурмотів кілька нерозбірливих вибачень, які, на думку Ріка, були більше схожі на погрозу: «Як зустріну тебе сам на сам — уб’ю».

— Ну от і молодець, Манфреде… — похвалила його міс П’янкі Парфуми. — Повертайся за кермо. Ще раз перепрошую, серденько моє…

Помаранчева рукавичка помахала на прощання, ніби пестячи когось, віконце зачинилося, і машина зірвалася з місця.

Рік ще кілька митей стояв непорушно, намагаючись оговтатися, перш ніж знову сідати на велосипед. «Отакої, — подумав хлопець, — вона назвала мене серденьком».

Коли дорога перестала йти вгору, Рік додав швидкості й вітром промчав крізь ворота вілли Арго. На охайній стежці великого парку, між доглянутих барвистих квітників, валялося садівниче знаряддя Нестора. Судячи з усього, хтось несподівано відірвав його від роботи. У дворі, перед будинком, Рік помітив великий автомобіль, який практично перегородив усе місце для паркування.

Раптом у нього пересохло в горлі: міс Помаранчеві Рукавички стояла прямо перед садівником вілли Арго. Відчайдушно жестикулюючи, вона голосно про щось сперечалася з ним. Проте Нестор залишався незворушним і лише несхвально похитував головою, немовби перепрошуючи за те, що від нього не залежить.

Рік опустив одну ногу на землю і закляк, спостерігаючи за суперечкою. Урешті-решт жінка, яка через руде волосся здавалась охопленою полум’ям, тицьнула пальцем у груди садівника й безапеляційно вигукнула:

— Ще побачимо!

Вона прожогом скочила в автівку, грюкнувши дверцятами. Манфред увімкнув двигун, зробив різкий поворот, навсібіч розкидаючи ріння, і помчав геть разом із розлюченою хазяйкою.

— Невдовзі матимеш від мене звістку! — вереснула міс Рудоволоса Фурія, стрілою пролітаючи повз Ріка.

Хлопець ще деякий час споглядав за автомобілем, що стрімко віддалявся, потім кілька разів крутнув педалями й нарешті опинився посеред двору. Нестор сердито скидав з доріжки ріння, що насипалося туди з-під коліс.

— Рішуча жіночка, еге ж? — промовив Рік, під’їжджаючи ближче.

Спочатку Нестор кинув на нього спопеляючий погляд, та потім упізнав хлопця, і його обличчя розпливлося у посмішці:

— Облівія Ньютон? Не зважай на неї, хлопче, так воно буде краще! — відповів садівник. Потім глибоко зітхнув і трохи заспокоївся. — Ти, напевно, Рік Беннер? Тебе запросили близнюки. Гадаю, вони десь там, усередині…

Рік перелякано подивився на вхід до вілли Арго.

— Ти хоч іноді злазиш з велосипеда? — спитав Нестор, помітивши, що Рік усе ще не наважується увійти. — Як захочеш піти до близнюків, зайдеш з цього боку та покличеш їх.

Усе ще роздратований, садівник покульгував подивитися, що робити з коліями, які залишилися від коліс автомобіля.

— Гаразд, дякую! — озвався Рік.

Хлопець зліз із велосипеда, поставив його на підніжку та почав підніматися сходами. За мить його велосипед зі страшним гуркотом упав на землю. Рік здригнувся й побіг назад.

Лише зараз він побачив, що підніжка погнулася під час падіння, тож йому довелося притулити велосипед до стіни. Ріку захотілося сказати садівникові, що тепер і в нього була причина розізлитися на Облівію Ньютон, та, озирнувшись, він побачив, що Нестора вже й слід прохолов.

— Кульгавий, проте моторний… — пробубонів він собі під ніс.

І нарешті увійшов.

² Скай — один з островів архіпелагу Внутрішні Гібриди. (Прим. перекл.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Перша кімната, в якій опинився Рік, одночасно нагадувала і закриту терасу, і бібліотеку, і вітальню. Три великі вікна з видом на море наповнювали її яскравим світлом. На стінах висіло кілька полиць із книгами й журналами, а на скляному столику були навалені часописи. Посеред кімнати стояла статуя жінки у повний зріст, яка лагодила рибальську сіть, що вкривала її коліна. Прекрасна рибалка замріяним поглядом вдивлялась у морську далечінь.

— Гарна, правда ж? — запитав Джейсон, підходячи до Ріка.

— Здоров…

— Здоров.

Хлопці привіталися, поплескуючи один одного по плечах, наче приятелювали усе своє життя. Потім пройшлися навколо статуї.

— Мама каже, що її не можна забирати звідси.

— Чому?

— Бо так наказав попередній власник… — кинувши погляд на Ріка, Джейсон провів рукою по бронзовій сітці. — Подейкують, начебто Улісс Мур був трохи дивакуватим.

— Подейкують.

— Але зараз, коли він вже помер… якщо таки помер…

Рік наморщив чоло.

— У якому сенсі якщо він помер?

— У тому, що моєму братові надто вже подобається фантазувати, — втрутилася в розмову Джулія. — Привіт, Ріку! Добре, що прийшов.

Цього разу привітання обмежилося лише піднятими на достатній відстані руками та сором’язливими посмішками.

Крім того факту, що близнюки належали до різної статі, Джейсон та Джулія були схожі як дві краплі води: таке ж саме світле волосся, такі ж очі та однакові ямочки на щоках. Правда, Джулія була трохи вищою і трохи більшою від Джейсона, наче вона поспішала стати дорослішою.

Дівчинка плюхнулася в одне з крісел, що стояли навколо статуї, та продовжила:

— Якщо вірити Джейсону, наш старенький садівник, як мінімум, серійний вбивця на пенсії, що заховався в цьому будинку, бо нікому й на думку не спаде його тут шукати.

Джейсон скривився, марно намагаючись змінити тему розмови.

— Мій братик — майстер на вигадки, — провадила Джулія.

— Тут, у Кілмор-Кові, це йому не завадить… — заперечив Рік.

Джулія завмерла, налякана перспективою, що у Кілмор-Кові нічого цікавого не відбуватиметься.

— Хай там як, — повів далі Рік, — а вілла Арго дійсно найкраще місце для сховку. От мені цікаво: на вашу думку, скільки тут кімнат? Сто?

— Хочеш дещо розповім? Гадаю, що в цьому будинку…

— Не починай! — урвала брата Джулія.

Але гачок вже було закинуто.

— У цьому будинку… що? — зацікавився Рік.

— Гадаю, тут є привид, — договорив задоволений Джейсон.

— То й що. А ти, Ріку, віриш у привиди? — поцікавилась Джулія, підтягуючи ноги на крісло.

Рік зрозумів, що встряг у суперечку між братом і сестрою, і замислився, як би йому краще відповісти. Хлопцю вкрай не хотілося ані розчарувати Джейсона, ані виставити себе дурнем перед Джулією.

— А чому ти віриш, що тут є привид? — звернувся він до Джейсона.

— Я чув чиїсь кроки, коли у будинку не могло нікого бути, втямив? Він ходив верхнім поверхом.

Джулія лише усміхнулася:

— Авжеж! А ввечері ми почуємо брязкіт ланцюгів, крики, неочікувані вибухи сміху…

— Навіщо ти так, Джуліє? Кажу вам: я чув кроки на другому поверсі. Прямо наді мною! Ти була внизу. Усі інші — надворі та…

— Ти маєш знати, Ріку, — різко перервала брата Джулія, — що Джейсон читає цілу купу дурниць. Пам’ятаєш комікси про того лондонського дивака, що ганяється за монстрами?

Рік лише похитав головою. Йому ніколи не подобалися комікси з монстрами.

— Припини! — вигукнув Джейсон, розлючений тим, що Джулія назвала самого Доктора Мезмеро якимось «лондонським диваком». Він пояснив Рікові, про кого йдеться, щиро дивуючись, як англійський тінейджер може нічого не знати про Доктора Мезмеро.

— Хай там як… — знову втрутилась у розмову Джулія, — а у Джейсона в голові повно всілякого сміття на кшталт вампірів, перевертнів та привидів. От він і вигадав, що на віллі Арго теж є свій привид. Джейсон навіть певен, що знає, хто це.

— Справді?

Джейсон кивнув:

— Це привид старого Улісса.

Рік відчув, як холод шугонув його спиною.

— А… навіщо йому тут вештатися?

— Тому що він залишив після себе щось незавершене, — пояснив Джейсон.

Рік поглянув на Джулію, яка знаками показувала, щоб він дав її братові закінчити розповідь.

— Зрозуміло, — промовив нарешті Рік. — Щось незавершене… Але що саме?

— Цього я ще не з’ясував. Мені бракує інформації. Я у Кілмор-Кові менше тижня і ще не досить добре знаю цей будинок.

— І не дивно, — погодився Рік. — Он він який здоровезний.

— А що нам заважає його обстежити — кімнату за кімнатою? — запитав Джейсон. — І зробити докладний план.

— Джейсоне! — вигукнула Джулія. — Але ж бідолаха Рік, напевно, приїхав до нас не для того, щоб обстежувати будинок!

— Ні, ні! Це було б чудово! — вирвалося у Ріка, який був просто у захваті від такої перспективи. — Якщо чесно, я вивчав цей будинок практично щодня… проте тільки ззовні. Це було б дивовижно… Та бодай просто побути тут, поряд із цією статуєю, книгами і з вами… — Він кинув погляд на двері, що вели до внутрішніх кімнат. — Якщо ви згодні, я голосую за обстеження.

— Тоді нам знадобляться папір та олівець для плану! — вигукнув Джейсон. — Чекайте!

Він залишив сестру з Ріком у кімнаті й побіг нагору.

Джулія дивилася на море, вкрите білими баранцями.

— Ти мені так і не сказав, чи ти віриш у привиди… — тихо запитала вона Ріка, не повертаючи до нього голови.

Рік сперся на статую рибалки — якою ж вона була холодною і твердою!

— Мій тато казав, що привиди існують, — промовив хлопець. — І в кожного є свій.

Джулія повернулась до нього.

— А в тебе який?

— Це мій тато, — відповів Рік, незмигно дивлячись удалечінь. — Він загинув у морі… два роки тому.

Більше вони не промовили ані слова аж до самого повернення Джейсона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У пошуках привиду діти спершу обстежили другий поверх, потім зійшли на перший. Нарешті всі розмістилися в кам’яній кімнаті, найстарішій у будинку, і почали малювати та звіряти план вілли Арго.

— У будинку є три каміни: один на кухні, другий тут, а третій іззовні. Три ванних кімнати. Дві їдальні. Чотири вітальні. П’ять спалень. Одна бібліотека, одна читальня та один… Джуліє, що ти тут написала?

— Робочий кабінет. Це кімната поруч із бібліотекою, де стоїть дерев’яний письмовий стіл, ну та… з розписною стелею.

— Отже, один робочий кабінет, як його назвала Джулія… — договорив Джейсон.

— А це що? Сходи, над якими висять усі ті портрети? — запитав Рік.

— Ні, це ті, що ведуть до підвалу.

Рік кивнув. Підвал виявився величезним, запорошеним, забитим меблями й різноманітним мотлохом настільки, що вільним залишався лише вузенький прохід. Діти не стали ретельно його обстежувати, бо він здався всім надзвичайно похмурим. Джулія заявила, що, навіть якби привид колишнього власника й існував, йому б ніколи й на думку не спало ховатися у підвалі. Усі погодилися та поквапилися піти звідти.

Джейсон акуратно розгорнув план і, взявши ручку в зуби, процідив:

— М-м-м… Залишилася лише кімната у вежі, куди ведуть сходи. І все.

— А, кімната-маяк… — пробурмотів Рік.

— Чому ти її так називаєш?

— Тому що там завжди сидів ночами старий Улісс Мур. І світло в тій кімнаті горіло допізна. Здавалося, ніби він хотів позмагатися з іншим маяком, справжнім, що височить по той бік затоки.

На кілька митей у кімнаті запанувала тиша. Діти уявляли світло на вежі у сутінках, на самій верхівці скелі.

— Ріку, а яким він був, цей колишній господар? — запитала Джулія.

Рік знизав плечима:

— Правду кажучи, не знаю. І не думаю, що хтось у Кілмор-Кові може про це знати.

Близнюки здивовано перезирнулися.

— Він був дивакуватим, розумієте? — продовжив рудоволосий хлопчик. — А також безперечно відлюдкуватим: ви лише уявіть собі, він ніколи не бував у містечку!

— За всі сорок років?

— Так, за всі сорок років.

— Але ж… як таке могло статися?

— Не запитуйте мене про це. Він був одружений. Моя мама знала його дружину, яка час від часу приходила до містечка, щоб виконати доручення чоловіка: купити рибу, забрати пошту… А от він… він ніколи не показувався на люди. І після того як його дружина померла…

— А від чого вона померла?

Рік лише похитав головою.

— Насправді не знаю. Так ось, після того як вона померла, він почав присилати у містечко садівника.

— Нестора?

— Саме його. Наскільки мені відомо, Нестор працював на віллі Арго ще за життя місіс Мур, а після її смерті почав виконувати ті доручення, які виконувала вона. Він приїздив до містечка на моторолері, бо не може водити машину через ушкоджену ногу, і виконував накази старого Мура.

— А старий… він так нікуди звідси і не виходив?

Від однієї цієї думки Джулія аж затремтіла.

— Ні. Кажуть, буцімто у нього був човен, великий такий, що стояв на якорі у маленькій бухті, прямо під скелею.

— А справді! Я бачила дерев’яні сходинки, що ведуть до моря! Цікаво, а може, ще й досі…

Рік заперечливо похитав головою: якби човен ще й досі стояв там, він би безумовно побачив його зі свого будинку.

— Але що то в нього була за причина не ходити до містечка? — запитала Джулія. — І чому ніхто ніколи його не бачив?

— Кажуть, що його обличчя було спотворено жахливим рубцем від краю до краю, і він соромився з’являтися на людях. Більше я нічого не знаю.

Раптом Джулії сяйнула думка.

— Понад сходами висять портрети! — вигукнула вона, несподівано хапаючи Джейсона за руку. Той мало не проковтнув ручку, яку тихенько покусував. Вона випала й покотилась під велику шафу.

— Заспокойся! — обурився Джейсон.

Але Джулія не зважала на нього:

— Над сходами висять портрети всіх, хто тут мешкав: ходімо мерщій і подивимось на спотворене обличчя старого Улісса!

Захоплені перспективою побачити це жахливе видовисько, Рік із Джулією вибігли з кам’яної кімнати. А Джейсон опустився навколішки у пошуках ручки.

— Оце так! — за кілька секунд вигукнули Джулія з Ріком. — Джейсоне! Біжи подивись!

Джейсон миттєво забув про ручку і побіг до сходів.

— Оце так… — прошепотів і він.

Нагорі, над сходами, бракувало одного портрета. На стіні залишився лише світлий слід від нього.

— Зник саме його портрет…

— Його вкрали…

— Хтось прибрав його звідси…

— Навіщо? І хто?

— Ви теж чули?

— Ні. А що?

— А от я чув.

— Що ти чув?

— Не знаю, здавалося, що…

— І звідки йшов цей звук?

— Хлопці! — вигукнула Джулія. — Я нічого не чула!

Проте тепер почула й вона. Якийсь глухий, м’який звук, немов чиїсь кроки.

Усі троє повільно повернулися до дзеркальних дверей, що вели до кімнати у вежі. Кімнати-маяка.

Звуки чулися звідти.

Кілька митей, які здалися їм вічністю, діти стояли нерухомо. Але звуки більше не повторювались. Тоді, тримаючись один за одного, вони наблизилися до дверей, у яких побачили свої віддзеркалення: троє нерішучих підлітків, що повільно піднімаються останніми сходинками.

Джейсон потягнув за ручку, і дзеркальні двері прочинилися настільки, що можна було зазирнути всередину.

— Ну, що там? — прошепотіли Рік із Джулією.

Джейсон побачив прибрану кімнату з великим столом у кутку між двома вікнами, що виходили на море, колекцію моделей вітрильників і декілька журналів, розкиданих по підлозі. Крізь інші вікна відкривалися види на Кілмор-Ков, узбережжя та парк, від яких аж дух захоплювало.

— Нічого… — прошепотів у відповідь Джейсон, штовхаючи двері, щоб вони усі могли увійти. — Зовсім нічого.

— Але як таке може бути? — запитала Джулія.

Саме цієї миті знову повторилися звуки.

Тум-тум, тум-тум.

Але це були не кроки: одне з вікон було прочинене і час від часу билося об лутку з ритмом, дуже схожим на ритм кроків.

— Ось вам і пояснення загадкового привиду… — розчаровано визнав Джейсон.

— Привидом виявилося прочинене вікно, — посміхнулась Джулія, замилувавшись панорамою, що відкривалася з вікон кімнати.

Джейсон поглянув на парк вілли Арго: побачив огорожу, вкриту рінням дорогу та окремий дерев’яний будиночок, в якому мешкав Нестор.

Рік усівся за стіл, уявивши себе на мить господарем. Унизу була біла скеля, на яку накочувалися морські хвилі, а над ним, на небі, все більше й більше клубочилися хмари. Він провів пальцем по одній з численних моделей вітрильників, що стояли на полиці, немов невеличкий флот, створений терплячою рукою.

— А я його розумію, цього старого Улісса… — сказав хлопець. — Як це приємно — проводити час, сидячи за таким столом і взявши трохи дерева та мотузок…

У цю мить дуже велика хвиля розбилася об камені, залишивши на них цілу калюжу піни.

— Ходімо на море пірнати! — запропонувала Джулія.

І не чекаючи на відповідь, попрямувала до своєї кімнати за купальним костюмом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Надворі діти натрапили на Нестора. Старий садівник кинув на дітей суворий погляд і запитав:

— Куди це ви зібралися?

Відверто кажучи, його запитання було зайвим. Діти тримали в руках рушники і були одягнені в купальні костюми. Рік позичив плавки у Джейсона, і вони йому були явно замалі.

Не чекаючи на відповідь, Нестор поклав на землю сапачку й наказав:

— Стійте тут і нікуди не йдіть!

— Але, пане Несторе! — зойкнули майже в унісон близнюки.

— Ані кроку в жодному напрямку! — суворо промовив старий та пошкутильгав до своєї хатинки.

За кілька хвилин він повернувся, тримаючи в руці клаптик тканини. Підійшовши трохи ближче, Нестор кинув цей клаптик Рікові. Як виявилось, це були плавки, що значно більше пасували хлопцю за розміром.

— Надягни оце, так воно буде краще, — порадив старий.

Потім повернувся до них спиною і знов почав щось сапати.

Джулія майже образилась.

— А… ви що, нам більше нічого не скажете? — буркнула вона.

Стоячи у нею за спиною, Рік одягнув нові плавки.

— А що я маю вам сказати? — процідив садівник, поглянувши на неї краєм ока. Він підняв перед собою маленьку бегонію, тримаючи її так обережно, неначе це був якийсь коштовний камінь. — Щось на взірець: «Дуже вас прошу! Будьте обережні на східцях». Або: «Не можна купатися протягом трьох годин після їжі! » — Потім подивився на Джулію й сердито вигнув брови. — Щось таке я маю вам сказати?

— Гадаю, що… так, — промурмотіла вона.

— Гаразд, — гаркнув Нестор і, супроводжуючи свою промову театральними жестами, продекламував: — Дуже вас прошу: будьте обережні й не впадіть на сходинках! І не йдіть купатися, якщо після їжі ще не минуло трьох годин!.. А тепер, будьте ласкаві, щезніть! — І, показавши на маленьку бегонію, садівник додав: — Хочу закінчити із цими рослинами, перш ніж почнеться злива.

— Але ж сяє сонце! — вирвалося у здивованого Джейсона.

— Тоді слухайте й третю пораду: як почнеться гроза, негайно виходьте з води! А зараз йдіть, мерщій! Спускатися треба там!

Діти не стали чекати, щоб їм повторювали двічі.

— Я ще таких дорослих не бачила… — пробурмотіла Джулія, обережно спускаючись східцями, що вели аж до самого моря.

Сходження зі скелі виявилося й справді небезпечним і потребувало неабиякої уважності: видовбані в камені сходинки іноді чергувалися з дерев’яними або металевими місточками, під якими клекотіла біла морська піна. На верхівці скелі голова могла легко запаморочитись, бо здавалося, що ступаєш у порожнечу. Треба було йти спокійно, тримаючись обома руками за линвові поручні. Вітер розмаював волосся і наповнював повітря тонким ароматом водоростей та мокрого піску. Що нижче діти сходили, то менше їх лякала височина, але й сходинки ставали слизькішими.

— Усе ж таки, як на мене, Нестор надзвичайний… — почав було Джейсон.

— А ти не вважаєш, що він мав би нас хоч трішки контролювати? — перебила його Джулія. — Ми ж лише діти, а діти можуть наробити багато дурниць.

— Ага, особливо ти.

Близнюки гризлися весь час, поки спускалися до моря. Рік, ідучи за ними, час від часу озирався, сподіваючись раптом угледіти щось цікаве. У нього було відчуття, немовби хтось спостерігає за ними… А на якусь мить хлопцю навіть примарилось, що він помітив зблиск світла. Цього йому вистачило, щоб уявити, буцімто добрий Нестор і справді споглядає за ними у бінокль.

Заспокоївшись цією думкою, Рік рушив за близнюками.

Нарешті вони дісталися віддаленої затоки. Це була піщана смуга, затиснута з двох боків скелинами, що захищали її від вітру та цікавих поглядів. Угорі над ними нависала залита сонцем вілла Арго. Поряд, над своїми гніздами у вигонах скелі, кружляли чайки, щось вигукуючи одна до одної гортанними голосами.

У цьому закутку майже все було білим.

Джулія першою кинула свого рушника на пісок та побігла в море. Вода була прохолодною і тонізуючою.

Дівчинка пірнула і виплила метрів на десять далі.

— Біжіть сюди! — гукнула Джулія, поправляючи волосся. — Це просто фантастика!

І вона мала рацію: піщане, досить мілке дно затоки тягнулося на кілька метрів. Море було спокійне завдяки скелям, що захищали його від вітрів. На камені накочувала вода, вибухаючи бризками піни, і де-не-де з’являлися невеличкі веселки. Шум хвиль, що долинав здалеку, здавався майже магічним.

Рік теж пірнув і поплив, широко розводячи руки й демонструючи міць своїх м’язів та легенів. Насправді йому хотілося трохи зігрітися, бо на спині вже з’явилася гусяча шкіра.

А от Джейсон, схрестивши руки, так і залишився стояти з розгніваною міною, ледь зайшовши у море, де хвилі доходили лише до колін.

— Вперед, боягузе! — крикнула йому сестра, пропливаючи поряд із Ріком. — Він завжди такий, — пояснила вона. — Джейсона влаштовує тільки вода не холодніша від сорока градусів.

Рік посміхнувся. Маленькі крапельки у волоссі Джулії були схожі на перлини.

— У такому разі є лише один спосіб затягти його… — прошепотів хлопець.

Джейсон інстинктивно збагнув, що зараз станеться щось жахливе. Він спробував втекти, але не встиг — в його спину впилася ціла черга крижаних бризок, від чого хлопець заволав як несамовитий.

Нагорі весело посміхався Нестор.

Він почув волання Джейсона впереміж із реготом Джулії та Ріка і зрозумів, що усі троє вже дісталися берега цілі й неушкоджені. Старому садівнику приємно було знову чути дитячий гомін у будинку, хоч з малими завжди стільки мороки… Але тепер для нього знову з’явився сенс доглядати за садом, висаджувати різнокольорові квіти, хоча їх може запросто знищити необачно кинутий м’яч… Як гарно прокидатися вранці та уявляти собі, як мине день, які в них будуть запитання, що їх цікавитиме. І якщо діти дійсно виявляться сміливими, саме такими, як він сподівається, можливо, вони… хтозна!

Але поки що вистачить і дитячого сміху, який доносить вітер… і цього вже не так мало для вілли Арго.

— Що може бути краще… — промурмотів він. — Що може бути краще.

І садівник продовжив спокійно порпатися у прохолодній землі, міркуючи, як найкраще розмістити маленькі корінці бегоній.

Ні, він не мав при собі ніякого бінокля.

Трохи згодом Джейсон, Джулія та Рік лежали на животах, підстеливши пляжні рушники. Друзі розклали перед собою всі скарби, які знайшли у піску: два блакитних та п’ять біленьких округлих каменців, цілу купу надбитих мушель і дерев’яний уламок із причепленою до нього залізною засувкою. У пошуках цих скарбів вони дісталися до самих скель: там дно було вже значно глибше і відчувалася сильна течія. Рік зауважив, що було б необачно запливати далі, і близнюки з ним погодились. Адже їм і на пляжі вистачало місця для будь-яких ігор. Джейсон навіть пообіцяв, що наступного разу візьме із собою м’яч.

Джулія залишилась засмагати, а Рік із Джейсоном пішли обстежувати скелі. Невдовзі хлопці знайшли ще одну невеличку затоку із залишками маленького дерев’яного причалу, з якого звисали швартови. Настил і підпорки майже прогнили, проте цей причал був ще одним доказом того, що старий Улісс мав власного човна.

Джейсон одразу ж почав уявляти, що тут міг робити старий господар. І хлопці рушили назад, щоб доповісти про своє відкриття Джулії, якій вже остаточно набридло засмагати.

Розповідь Джейсона про прогулянку скелями та покинутий дерев’яний причал набула епічного характеру. І поки хлопець намагався переконати сестру в тому, що він зітнувся в битві зі спрутом удвічі більшим за нього, Рік відчув краплю на обличчі.

Піднявши голову, він побачив, як чорна хмара закриває небо.

— Нестор, здається, недаремно попереджав нас, — зауважив хлопець. — Зараз поллє дощ.

— На мене теж крапнуло! — зойкнула Джулія.

Джейсон припинив переказувати про своє зіткнення зі спрутом і подивився на довжелезну низку сходинок, що тягнулися аж до самого будинку.

— Ну що, вертаємось? — запитав він.

— Так воно буде краще, — вирішили Джулія з Ріком.

Джейсон неохоче обгорнувся вогким рушником.

Дощ, холодний мов крига, наздогнав їх на перших же сходинках, що за мить стали слизькими. Невдовзі спокійне сходження під дощем здалося Джейсонові нудним, і він побіг.

— Побачимося нагорі! — кепкуючи, гукнув хлопець.

Джулія обернулась, щоб знайти підтримку у спокійному погляді Ріка. Руде волосся хлопця позлипалося на чолі, немов численні знаки питання. Зустрівшись поглядом із Джулією, він лише знизав плечима, наче говорячи: «Та нехай собі біжить».

Але раптом Рік застиг на місці. Він побачив, що Джейсон втратив рівновагу.

І саме у цю мить з неба вилетіла здоровенна блискавка й вдарила в море, немов біла палиця.

— НІ! — вирвалося у Джулії. — ДЖЕЙСОНЕ!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Підслизнувшись, Джейсон встиг побачити, як блискавка на мить осяяла білим електричним світом Солону скелю, і полетів униз.

З’їжджаючи грудьми по білій скелі, наче по тертці, хлопець відчайдушно намагався за щось ухопитися, поки дивом не намацав якусь розколину і вчепився у неї пальцями.

Падіння скінчилося. Він висів над порожнечею, тримаючись за край розколини.

Джулія з Ріком вже добігли до місця, з якого зірвався Джейсон.

— Джейсоне, ти тримаєшся? — гукнула Джулія, не знаючи, чи плакати, чи радіти з того, що її брат все ж таки живий, хоч і висить, ухопившись за скелю.

У відповідь вона почула лише незрозуміле бубоніння.

— Тягнімо його сюди! Тягнімо сюди! — знов заголосила Джулія, нервово відгортаючи мокре волосся з очей.

— Саме це я й намагаюсь зробити… — відповів Рік. — Допоможи мені позв’язувати рушники!

Та Джулія усвідомила, що зараз ні на що не спроможна. Вона чисто механічно вчепилася у рушник Джейсона, і Рікові довелося вирвати його з рук дівчини. Він зв’язав рушник із двома іншими вузлом, якому його навчив тато.

— Готово, Джейсоне! Майже готово! Тримайся! Ми зараз! — волала Джулія, не зводячи з брата очей.

Джейсон щось промовив у відповідь, але через шум дощу вона його не почула.

— Що ти сказав? Тримайся! Зараз ми тебе витягнемо.

— …ов…не! — знову долинуло бурмотіння Джейсона, що прилип до скелі, немов мідія.

Рік став біля поручнів і скинув униз мотузку з трьох зв’язаних між собою рушників. Потім, упершись ногами в скелю, гукнув Джейсонові:

— Хапайся!

Джулія навіть не наважилась запитати, чи витримають вузли, які він так швидко позав’язував під дощем.

Висячи на висоті двадцяти метрів над морем, під зливою, Джейсон чудово усвідомлював, що відбувається. Він навіть залишався на диво спокійним й достеменно знав, що йому робити.

Спочатку він намацав дві западинки, на які можна було спертися ногами, трохи підтягнувся й розслабив руки. Тепер хлопець міг триматися на ногах. Трохи підбадьорившись, він поглянув угору і побачив сестру, яка викрикувала щось нерозбірливе.

Насправді Джейсон був переконаний, що зможе самостійно вибратися звідси й долізти до сходинок. Треба було лише рухатися спокійно, незважаючи на дощ, і знаходити надійні западинки — так само, як він знайшов цю розколину, що врятувала йому життя.

До речі, розколина… Оглянувши її уважніше, Джейсон помітив щось незвичне. Це скоріше був отвір, невеличкий, розміром із чайку, проте правильної чотирикутної форми, неначе видовбаний… руками людини. Діра була глибокою, як ніша, й вузькою, як стрільниця.

Але це була ані ніша, ані стрільниця.

— Я тут знайшов щось дивне! — гукнув Джейсон друзям, перекрикуючи дощ, і відчув, як починають тремтіти від напруги ноги.

Тримаючись за край розколини однією рукою, пальцями іншої хлопець обережно помацав поверхню всередині отвору.

Скрізь камінь. Скрізь. Скрізь.

Але ось він торкнувся поверхні, яка стала кришитися у нього в руці. Щось важке ковзнуло між пальцями. Джейсон зазирнув усередину, і на мить йому здалося, що по той бік була… порожнина.

Відкритий простір.

Хлопець швидко забрав руку й побачив, що витягнув невеличку цеглинку, загорнуту в тканину.

Цієї ж миті його щоки торкнувся краєчок рушника. Джейсон аж здригнувся від несподіванки і мало не випустив цеглину.

— Хапайся! — крикнув Рік, стоячи за кілька метрів над ним і тримаючи за другий край мотузку, зв’язану з рушників.

Джейсон сховав дивний предмет у плавки, схопився за імпровізовану Рікову мотузку і почав дертися нагору.

За кілька секунд, які Джулії здалися годинами, брат уже стояв поруч із нею.

Щойно Рік витягнув Джейсона на безпечне місце, вона мало не знепритомніла від щастя.

— З тобою все гаразд? — ледь чутно запитала дівчина.

Джейсонові груди були повністю вкриті подряпинами й саднами.

— Авжеж, — відповів він безтурботно. — Краще подивіться, що я там щойно знайшов!

Хлопець витягнув із плавок предмет, знайдений у розколині.

Десь на небосхилі знову спалахнула блискавка.

— Що це? — запитав Рік, перекрикуючи шум дощу.

— Не знаю! — так само відповів йому Джейсон. — Дивна штукенція, еге ж?

Джулія відчула, як у неї всередині закипає лють. Після того жаху, який вона пережила, хвилюючись, що Джейсон розіб’ється об скелі, брат тепер спокійнісінько стоїть перед нею — весь подряпаний і зосереджений на чомусь дивному, що він щойно знайшов.

— Вибач, братику! — крикнула вона. — Вибач за те, що ми так перехвилювалися через тебе! Ми просто не знали, що ти лише хотів злазити туди за цією… цією… штукенцією!

Джулія розлючено стала підніматися сходами до вілли Арго.

— Яка це муха її вкусила? — здивовано запитав Джейсон.

Рік поплескав його долонею по плечах.

— Вона просто дуже рада, що з тобою все гаразд… за винятком… за винятком усіх цих подряпин, безумовно.

— Подряпин? Яких? — Джейсон поглянув на свої груди, і його впевненість миттєво зникла. — Дідько! — вигукнув він, відчуваючи, як ноги раптом стали ватяними. — А звідки вони в мене взялися?

Рік запропонував спочатку повернутися додому, а там вже над цим подумати. Хлопці обережно піднялися сходами, і вже наверху Рік порадив Джейсонові прикрити подряпини рушниками.

— Якщо Нестор побачить, що з тобою сталося, — прошепотів хлопець, — він нам більше ніколи не дозволить ходити купатися.

Джейсон погодився.

Його приятель, безумовно, мав рацію.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон верещав на кухні як недорізане порося.

— Ай-ай-ай, пече!

— Цить! Сиди мовчки! — гаркнула на нього Джулія. — Може, ти хочеш, щоб я покликала Нестора?

— Але ж, дідько…

— Не сіпайся, бо пектиме ще більше!

— Уже нестерпно! Ай-ай-ай!

Рік лише посміхався, спостерігаючи за близнюками.

Джейсон сидів на кухонному столі, а Джулія обробляла його ранки перекисом водню. Попри жахливий вигляд, подряпини були несерйозні: переважно садна й невеличкі порізи — саме такі, які перекис пече найсильніше.

Джейсон стиснув зуби, щоб більше не верещати, й ледве спромігся запитати в Ріка:

— Ну, ти… ти розумієш, що це таке? — і він показав на загадкову річ, знайдену в скелі.

— Готово! — вигукнула Джулія. Груди Джейсона лисніли й виблискували від перекису. — Почекай трохи, щоб усе висохло, перш ніж…

Не встигла вона договорити, як Рік почав розгортати таємничу знахідку. А Джейсон, якому дуже кортіло дізнатися, що там таке, теж не став чекати, поки висохне перекис. Хлопець зіскочив зі стола й швидко натягнув на себе суху футболку, яка відразу пристала до подряпин, немов друга шкіра. Джулія аж скривилася, уявляючи, що буде, коли братові доведеться роздягнутися.

— Тут якісь пов’язки! — вигукнув Рік, розмотуючи тканину, яка від вологи та часу вже почала розсипатися на порох.

Джулія залишила ватку й перекис та підійшла ближче.

— Схоже на якусь скриньку, — зауважив Джейсон, коли Рік зняв залишки тканини. Це дійсно була скринька з темного дерева сантиметрів із п’ятнадцять завдовжки, сім сантиметрів завширшки і три сантиметри завтовшки.

— Відкривається… — сказав Рік. Він натиснув на кришку і зсунув її.

— А що ж усередині?

Вміст коробки змусив їхні брови полізти вгору від здивування. Десь сотня шматочків глини, а ще маленький пергамент, згорнутий у трубочку й перев’язаний мотузкою. Ледве Рік до неї доторкнувся, як мотузка розсипалася під його пальцями.

— Обережно… — пробурмотів Джейсон. — Хто його знає, що це може бути.

— Здається, ти знайшов щось на зразок середньовічної коробки з цукерками… — уїдливо зауважила його сестра.

Рік дуже повільно розгорнув пергамент.

Угорі на ньому були якісь дивні малюнки й символи:

Буря стихла так само несподівано, як і почалась. Сором’язливий сонячний промінець пробився крізь хмарки, освітлюючи дощові краплі, що залишилися висіти на гіллі та стеблинах трави.

Нестор працював у теплиці. Він планував відібрати рослини, щоб повисаджувати їх у садовий ґрунт, але, коли почався дощ, залишився тут, насолоджуючись заспокійливим стукотом крапель по шибках.

Він зовсім не переймався дітьми.

«Скупались у морі, скупаються й під дощем, — думав старий. — Максимум, що їм загрожує, це застуда… А от і про вовка промовка…»

Помітивши дітей біля теплиці, Нестор зрозумів, що вони просто не наважуються потурбувати його. Він ще деякий час не звертав на них уваги, а потім, витерши руки об білий фартух, усе ж таки вирішив вийти надвір.

— Чого вам? — запитав Нестор. — Щось поламали?

Діти не звикли до таких різких запитань, тож Джулія штурхнула ліктем брата, щоб саме він почав розмову.

І Джейсон замурмотів:

— Ні… тут ось… нам було цікаво… взагалі… бо ви вже тут стільки років… тож… Джулія казала…

Хлопець так зніяковів, що Несторові довелося докласти чималих зусиль, щоб не розреготатися.

— Таким темпом ти і за цілий день до кінця не дійдеш… — жартівливо промовив садівник. — Може, спробуєш заспокоїтися?

Нестор був не злий, просто грубуватий, бо не звик часто спілкуватися з людьми.

Джейсон вирішив не зволікати і протягнув йому пергамент, згорнений у трубку.

— Ось що ми знайшли… — сказав він садівникові. — І не маємо жодного уявлення, що б це могло бути. Тож вирішили запитати у вас.

Щойно Нестор розгорнув пергамент і розгледів декілька символів, як одразу ж спохмурнів:

— Де ви це знайшли?

Усі зупинилися перед сходинками. Джейсон показав пальцем приблизне місце, в якому він знайшов скриньку, не зупиняючись на подробицях свого падіння і на тому факті, що мало не розбився об скелі.

Нестор мовчки слухав його.

Джейсон давно закінчив розповідь, а садівник ще довго стояв замислений, немовби прислухаючись до плескоту хвиль і квиління чайок удалечині.

Нарешті він оговтався, віддав Джейсонові пергамент і похитав головою:

— Ні. Я й гадки не маю, що це таке.

— Можливо, це якийсь давньоєгипетський напис? — припустив Джейсон. — Ієрогліфічний?

— Але ж це не ієрогліфи… — заперечила Джулія. — Я бачила ієрогліфи: вони мають бути кольоровими, та й малюнки зовсім інші.

— До того ж це пергамент, тоді як стародавні єгиптяни писали на папірусах… — зауважив Рік. — Хай там як, але жоден єгиптянин ніколи не зміг би дістатися аж сюди, до Корнуоллу.

— Це ж чому? — поцікавився Джейсон.

— Бо вони не були вправними мореплавцями, — провадив Рік. — Їхні судна з переплетеного очерету були придатні лише для того, щоб плавати Нілом. Вони б ніколи не подолали відкритого моря. Крім того, єгиптяни не знали керма.

Нестор із захопленням поглянув на рудоволосого хлопця.

— Отже, це, напевно, чийсь жарт… — вирішила Джулія. — Я ж казала: це просто коробка зіпсованих цукерок.

Джейсон тільки пирхнув.

— Що за жарт такий — ховати скриньку, заповнену глиною, у розколині? І як ти поясниш пергамент?

— Це просто лист подяки! — не розгубилася Джулія. І вона удала, що читає ієрогліфи: «Вечеря з вами була справжньою приємністю… бла, бла, бла…» Мама пише таке щоразу, коли вони з татом ходять у гості.

— Та ні! Я гадаю, що це щось на взірець мапи, — зауважив Джейсон. — Можливо, якийсь старий пірат базувався у Кілмор-Кові й… заховав свій скарб десь тут поблизу.

— Аж смішно! — не стрималась Джулія. — Спочатку той… Тепер пірат!

Вона не вимовила при Несторові слова «привид», але Рік із Джейсоном зрозуміли її й без того.

— Колишній господар… — почав садівник. Але потім похитав головою, несподівано розвернувся та пішов геть, розлючено розв’язуючи свого фартуха.

— Колишній господар… що? — запитав Джейсон, кинувшись навздогін та заступивши Нестору дорогу до теплиці.

— Облиш, хлопче. Це не цікаво, — садівник обережно відсунув його з дороги, торкнувшись подряпин.

— Йой! — зойкнув Джейсон.

— Що з тобою?

— Нічого, — відповів хлопець, стиснувши зуби. Він так і стояв, заступаючи дорогу садівникові, немов хотів сказати: «Договори до кінця, якщо вже почав».

Нестор зітхнув, підкорюючись незвичайній рішучості Джейсона.

— Не думаю, що це вас зацікавить, а втім… Колишній господар захоплювався давніми мовами. У нього була ціла купа книг, у яких розповідалося про забуті рукописи, розшифровані написи і загадкові мови… Ймовірно, за допомогою однієї з таких книг можна дізнатися, що написано на пергаменті.

Джейсон кивнув і промовив:

— Дякую.

— А тепер твоя черга розповісти мені, що сталося. У тебе щось болить?

— Мені боляче, коли хтось торкається до мене.

— Чому це?

Джейсон посміхнувся:

— Бо на грудях скрізь порізи. Я з’їхав на пузі вниз скелею.

Але Нестор на це лише посміхнувся:

— Тобі подобається глузувати з мене, еге ж? — Так і не повіривши, що цього разу Джейсон сказав йому щиру правду, садівник пошкутильгав до теплиці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Щоб потрапити до бібліотеки, потрібно було піднятися сходами на другий поверх і повернути ліворуч. Велика кімната з блакитними й червоними медальйонами[3] на стелі здавалася світлою завдяки двом панорамним вікнам, що виходили на передній двір і в сад. Біля стін стояли щільно заповнені шафи, а в центрі — диван, обтягнутий буйволячою шкірою, фортеп’яно з купою журналів і два незручних обертальних крісла. До кожної полиці була пригвинчена латунна табличка з тематикою книжок: історія, медицина, географія…

Діти почали шукати книжки, про які їм розповів Нестор.

— Напевно, на цій полиці, — вирішила Джулія, обстеживши кімнату.

— Що там написано?

— Палеографія.

— І що воно в біса таке «палеографія»?

— Грецькою слово «палео» означає «стародавній», згадай: люди доби палеоліту. А «графія» — це «писемність», якщо я не помиляюсь.

Хлопці аж роти повідкривали, слухаючи Джулію.

Рік оговтався першим, став навшпиньки й витягнув товстенний «Словник забутих мов». Здавалося, що в ньому можна було знайти все що завгодно: десятки малюнків і символів стародавніх форм писемності: фінікійська й давньоіндійська абетки, єгипетські ієрогліфи, таємнича етруська мова, давньогрецькі літери, ронго-ронго з острова Пасхи та багато інших.

На кожній сторінці книги діти зустрічали щось дивовижне: секретні шифри, загублені мови, втрачені слова.

Коли Рік дійшов до сторінки 197, Джейсон вигукнув:

— Стій! Ось воно!

— Здається, це саме те, що нам потрібно…

— Що там написано? Нижче.

Рік прочитав уголос: «Йдеться про сорок п’ять загадкових фігур, намальованих на так званому Фестському диску. Цей глиняний диск змінного діаметру було знайдено біля міста Фест на острові Крит на початку ХХ сторіччя археологами Гальберром і Перньє, і він так і залишається нерозшифрованим».

— Початок непоганий… — прошепотіла Джулія.

— «На диску з обох боків міститься напис, завернутий спіраллю, схожою на змію. Літери, що стоять поряд з окремими піктограмами, — це спроба фонетичного перекладу, здійсненого палеографом Елтоном Картером у березні 2003 року…»

У табличці поряд з окремими малюночками і справді стояли літери сучасної абетки.

— Чоловічок, що крокує, вказує на номер 1. Щит із крапочками — це «А»… — пробурмотів Джейсон.

— Що ж, спробуймо розшифрувати пергамент! — вигукнула Джулія.

Рік похитав головою.

— Неможливо. Щоб розшифрувати стародавній напис, недостатньо знати, як читаються літери: потрібно також знати й мову, якою тут написано.

— А хто тобі сказав, що цей пергамент стародавній? — вибухнув Джейсон.

— Але ж це очевидно! «Символи Фестського диску використовувались, — прочитав Рік у словникові, — за кілька тисячоліть до Різдва Христового».

Проте близнюки були іншої думки. Вони взяли аркуш паперу і ручку та почали записувати навпроти кожного ієрогліфа його фонетичне значення.

— У! — крикнув Джейсон, переклавши перший символ.

Рік досі зневірливо хитав головою.

— Це ще нічого не означає… — упирався він.

— ТЕМРЯВІ! — тепер уже крикнула Джулія.

Близнюки переглянулися:

— У темряві! — вигукнули вони вдвох.

Рік був вражений. Хіба це можливо, щоб на цьому пергаменті містився напис, який має значення їхньою мовою, але написаний з використанням стародавньої абетки?

Буква за буквою, поступово почала формуватися фраза, сповнена змістом:

У темряві грота зем…

Саме в цей момент ручка перестала писати.

— Дідько! — вирвалося у Джейсона, і він почав розлючено трусити ручкою. — Піди принеси іншу! — наказав він Джулії.

— Сам іди!

— Та я не знаю, де її взяти.

— А де та ручка, якою ти хотів намалювати план будинку?

— …намалювати план… — Джейсон згадав, що вона закотилася під шафу. — Валяється в кам’яній кімнаті! Зараз, біжу!

І він помчав сходами униз, а Рік із Джулією продовжили вголос розшифровку, відшуковуючи відповідні літери у книзі. Джейсон притьмом кинувся вниз, перескакуючи через сходинки, але раптом зупинився. Йому здалося, ніби перед ним промайнула чиясь тінь. Хлопець було розкрив рота, щоб щось сказати, та йому забракло повітря. У голові у нього зароїлася ціла купа думок, що ґелґотали, немов зграя птахів.

До Джейсона долинали притишені голоси Ріка та його сестри, які по декілька разів повторювали ту саму фразу:

— У темряві грота земля-світ…

— Земля-світло вря…

— Земля світло врятує!

Поступово відчуття паніки відступило. Джейсон роззирнувся, проте більше нікого не побачив і нічого не почув. Можливо, він помилився і це була лише тінь від меблів.

Хлопець обережно ввійшов у кам’яну кімнату.

На підлозі й досі лежав їхній план будинку, намальований перед тим, як вони пішли шукати портрет старого Улісса. Джейсон пройшов через усю кімнату, не втрачаючи пильності, наблизився до шафи і помацав руками по підлозі.

Ручка закотилась у дальній кут, і Джейсонові довелося повністю витягнути руку, щоб дістати її. Коли він нарешті намацав ручку, то випадково доторкнувся до стіни поза шафою.

Джейсон зрозумів, що вона не схожа на звичайну стіну.

Здавалося, що вона з дерева.

Зацікавившись, хлопець придивився уважніше.

За шафою були двері!

За кілька хвилин Джейсон повернувся до бібліотеки. Поклав ручку перед друзями, а сам залишався стояти осторонь, аж доки Рік із Джулією повністю не закінчили розшифровувати напис. Джулія записала його чотирма рядками, як вірш, і урочистим голосом прочитала:

У темряві грота

Земля-світло врятує,

А знайдений флот

Жагу мандрів втамує.

Від цих слів спиною Джейсона пробігли дрижаки, немов по ньому пострибала крижана сарана.

— Дідько… — вилаявся Рік. — Спочатку було зрозуміліше.

— А тут є гроти поблизу? — запитала в нього Джулія.

Рік знизав плечима, а потім промовив:

— Гадаю, що Кілмор-Ков — назва невипадкова. «Ков» означає «вигин моря», «затока», але це слово може означати і «грот». У нашому містечку існує легенда про те, що у давні часи друїди збиралися тут щороку на день весняного рівнодення, а місцем їхніх зборів був грот, який чи то обвалився, чи то був зруйнований у часи римської навали.

— Ти чув, Джейсоне! Друїди! — скрикнула Джулія. — Отже, це було тисячі й тисячі років тому!

Джулія відчувала ейфорію, усвідомлюючи себе частиною неймовірної таємниці. Рік пригадував легенди, в яких йшлося про гроти або флоти, марно намагаючись розтлумачити словосполуку «земля-світло». А от Джейсон, який зазвичай невпинно вигадував таємниці та неіснуючі слова, зараз стояв пригнічений і задумливий, спершись на фортеп’яно.

— Джейсоне? З тобою все гаразд? — запитала в нього сестра. — Тобі боляче від подряпин?

Але хлопець і досі мовчав, втупивши погляд у порожній простір на півдорозі до Ріка та Джулії.

— Джейсоне? Чи тебе зачарували? — трохи наполегливіше звернулася до нього Джулія, торсаючи за плече.

Нарешті очі Джейсона знову сфокусувалися. Хлопець поглянув на Джулію й перепитав у неї:

— Прошу?

— Ти спиш стоячи, — пожартувала вона, іронічно позираючи на Ріка. — Зараз, коли ми маємо розгадати справжню таємницю, мій братик вирішив здрімнути. ЕГЕЙ! ДЖЕЙСОНЕ! ПРОКИДАЙСЯ!

Дівчина натиснула йому рукою на груди, і Джейсон аж підскочив від болю.

— Ти повернувся на планету Земля? — вигукнула Джулія. — Чув, що ми говорили про друїдів?

— Так… так… — пробурмотів він, проводячи рукою по футболці. — Річ у тім, що… друїди…

— Рік розповідає, що колись поблизу КілморКова був грот, в якому збиралися друїди і який було зруйновано в часи римської навали…

Джейсон похитав головою.

— Ні, його не було зруйновано.

— А ти звідки знаєш?

— Тому що я… сьогодні, — прошепотів він, — коли заглядав у розколину… бачив його!

³ Медальйон — архітектурна деталь оздоблення приміщення: зображення (рельєф, розпис, мозаїка, напис) в овальному або круглому обрамленні. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Услід за Джейсоном Рік та Джулія знову спустились у кам’яну кімнату, прихопивши словник, скриньку, повну глиняних кульок, пергамент із перекладом та єдину на весь будинок ручку, якою можна було писати.

— Я побачив там відкритий простір, розумієте? — пояснював Джейсон. — Неначе за скелею є порожнеча.

— Ти маєш на увазі, що скеля… порожниста?

Джейсон кивнув.

— Це могло б пояснити те, як ти знайшов скриньку, — зауважив Рік. — Ти всунув руку в розколину і… витягнув те, що витягнув.

Джулія знову вголос перечитала напис на пергаменті:

— У темряві грота… Земля-світло врятує… А знайдений флот… Погляньте! Погляньте! — вигукнула вона. — У пергаменті йдеться про флот. А флот може бути лише на морі. Той, хто це написав…

— Колишній господар, — устряв Джейсон.

— Що?

— Це написав колишній господар вілли Арго. Хто ж як не він? Послання написане нашою мовою, тільки… Щоб зашифрувати його, Улісс Мур скористався символами Фестського диску.

— Щоб зробити його незрозумілим… Гаразд… але навіщо?

— Якщо… зауважте: я кажу «якщо»! — розмірковувала Джулія вголос. — Якщо у скелі є грот, тоді там міг би бути й скарб. І якщо там є скарб, то Улісс Мур міг би влаштувати щось на взірець пошуків, але лише для небагатьох обраних. Саме так, як колись робили пірати, еге ж? Вони обирали відлюдні місця, аби заховати там знайдений скарб, а потім залишали мапу, з якої нічого не второпаєш.

— Пірати не знаходили, пірати відбирали, — уточнив Рік.

Джулія пирхнула.

— Хай там як, все одно йдеться про флот. А хто може мати флот? Або багатий власник рибальських човнів, або пірат. Отже, має бути скарб.

Рік лише недовірливо наморщив лоба. Хоч він і не вважав висновки Джулії переконливими, проте вирішив не сперечатися з нею.

Дівчина продовжила:

— Тож, якщо ти певен, що це написав колишній господар… Кажу вам: Улісс Мур хотів привести нас до скарбу… Вважаймо ці обидві речі певними: послання залишив колишній господар і десь тут є скарб. Припустімо, що у скелі існує грот. Тепер нам залишається з’ясувати, що таке земля-світло… — на цих словах вона поглянула на кульки, які лежали у скриньці. — Та знайти спосіб дістатися до грота.

— О, це елементарно, — посміхнувся Джейсон. — Якщо саме старий Улісс залишив скарб у гроті, значить, він міг спокійно входити до нього.

— Продовжуй.

— Ймовірно, що він потрапляв до грота з власного будинку… з вілли Арго.

— Продовжуй…

— Я гадаю, що знаю, яким чином.

— Ну, і чого ти чекаєш? Кажи вже!

Джейсон показав на шафу, що стояла в кімнаті перед кам’яною стіною.

— Там, за нею, є двері. Якщо ви допоможете мені відсунути оцю штукенцію, то й самі зможете їх побачити.

Двері мали загрозливий вигляд.

Вони були не найбільші у будинку, але, безумовно, найстаріші.

Деревина була зовсім зіпсована, вся у подряпинах, немовби пережила кільканадцять штурмів, а в окремих місцях її навіть підпалювали.

Втомлені шукачі скарбів сиділи біля дверей на підлозі. З них сім потів вийшло, поки вони спромоглися відсунути громіздкі меблі.

Здавалося, шафу поставили туди з явним наміром затулити нею двері. І це додавало їм ще більшої таємничості.

— То ти кажеш, що це саме ті двері? — запитала Джулія у брата.

Джейсон розгорнув план будинку, який вони намалювали сьогодні після обіду, й позначив хрестиком місце, де знаходилися двері.

— Напевне, так, — відповів він. — Це одні з потаємних дверей, в які заходить старий Улісс!

— Джейсоне! — вибухнула дівчинка. — Улісс Мур ПОМЕР!

— А ти певна? Цей будинок такий величезний, що можна навіть не помітити його присутності! І потім… я його бачив!

Рік і Джулія мимоволі перезирнулися.

— Що значить, ти його бачив?

— Коли сьогодні я зайшов за ручкою, тут промайнула чиясь тінь… і ЗНИКЛА! Кудись втекла, я навіть зойкнути не встиг…

Джейсон поглянув спочатку на Ріка, потім на свою сестру і побачив на їхніх обличчях лише скепсис.

— Та ви мені не вірите, еге ж? — образився він.

— А грот ти побачив так само? — запитала в нього Джулія, яку зненацька охопили сумніви.

— До чого тут грот?

Джулія підвелась.

— Боже, якою ж я була дурною, — почала вона. — Я ж тобі навіть повірила: грот, порожнеча у скелі, потаємний хід за цими дверима… Я просто забула, що ти за один. Це ж лише чергова твоя фантазія, еге ж? Насправді ти не бачив ніякого грота! Він тобі примарився!

— Ні! Я бачив його!

— Джейсоне, присягнися. Присягнися, що сьогодні у скелі ти бачив грот.

Хлопець відчув, як у нього все аж закипає всередині. Джейсон спробував згадати, що він побачив крізь ту розколину.

Він побачив якийсь простір.

Ні.

Він помітив щось на взірець простору.

І знову — ні.

Йому здалось, нібито він відчув, що там міг бути якийсь простір.

Насправді Джейсон не бачив грота. Жодного грота зі сталактитами, сталагмітами. Так само він насправді не бачив жодної тіні на нижньому поверсі. Проте…

— Джейсоне?!

Хлопець лише пригнічено озирнувся.

— Ні, я не можу присягнутися тобі у цьому, але… Ріку, скажи ти їй, що…

Рік кивнув.

— Насправді, не так вже і важливо, що бачив твій брат… — промовив хлопець. — Зрештою, скринька таки існує, ось вона. А ще існує напис, що б він там не означав. І хай там як… але існують і ці двері!

— Ну тоді треба їх відчинити! — запропонувала Джулія.

Оскільки ручки не було, дівчина вставила палець у дірку, яка, напевно, була отвором для ключа, і спробувала штовхнути двері вперед, а потім потягнути на себе. Однак вони не зрушились ані на міліметр.

— Вони замкнені! — застогнала Джулія. — І, можливо, нікуди не ведуть…

Рік провів пальцями по поверхні дверей, немов пестячи її, а потім став на коліна перед діркою, в яку Джулія вставляла палець.

— Двері замкнені, це точно, проте… якби вони нікуди не вели, навіщо тоді тут не один, а навіть чотири різні замки?

Джулія придивилась краще.

Один, два, три і… чотири.

Ліворуч і справді виднілися чотири замки, розташовані хрестом, немов вершини ромба.

Діти й далі сперечалися, роблячи все складніші припущення. Підказок було багато, та вони ніяк не могли звести їх до купи. Тепер лишалось або знову йти до Нестора й розповісти йому про свої нові знахідки, або обстежувати крок за кроком весь будинок у пошуках ключів від цих замків.

Або…

Раптом вони відчули протяг, а потім щось клацнуло на верхньому поверсі.

— Це він! — вигукнув Джейсон, підхоплюючись.

Діти стрімголов побігли сходами до кімнати у вежі.

Але це був зовсім не той, про кого подумав Джейсон: вікно знову розчахнулось і почало стукати об лутку.

Рік спробував зачинити його раз і назавжди.

— Мабуть, ослабла засувка… — промовив він, обстежуючи її критичним поглядом. — Гадаю, щоб полагодити вікно, знадобиться покликати когось, хто на цьому знається.

— Воно розчахнулось невипадково… — пробурмотів Джейсон, озираючись навколо.

Він навіть висунувся у вікно, але в ще мокрому після зливи саду вілли Агро нікого не побачив. Раптом його увагу привернули вітрильники, розставлені на полиці.

— Ось цей хіба так і стояв? — запитав Джейсон.

— «Так» — це як? — не зрозуміла Джулія.

Один із дерев’яних вітрильників мініатюрного флоту стояв на маленькій книжці з темною обкладинкою, немов на п’єдесталі.

Корпус вітрильника мав довгу обтічну форму і складався з десятка маленьких очеретинок, ки-мось терпляче зв’язаних між собою тоненькими шворочками.

Рік і Джулія із сумнівом похитали головами: ніхто з них не помітив цієї книжечки, коли вони заходили сюди раніше. Проте, правду кажучи, ніхто з них так само не міг стверджувати, що її тут не було.

Дуже обережно Джейсон підняв невеличкий кораблик і передав його Рікові.

На латунній табличці, що кріпилася до підставки, була написана назва: «Око Нефертіті».

— Напевно, це модель якогось єгипетського судна… — промурмотів собі під ніс Рік, вертячи вітрильник у руках. — Його повністю зроблено з папірусних очеретинок.

— Але ж папірус використовували лише для паперу! — зауважила Джулія.

Рік знизав плечима.

— Наскільки мені відомо, єгиптяни робили з папірусного очерету все що завгодно.

Джейсон відкрив книжечку з чорною обкладинкою, що лежала під вітрильником. То був щоденник. Хтось робив у ньому нотатки й примітки дуже дрібним й ледь розбірливим почерком, коментуючи вирізки з часописів, малюнки та світлини, приклеєні до сторінок.

— Єгипет, — у голосі Джейсона чулося розчарування. — Це щось на взірець щоденника подорожі Єгиптом. До того ж… — Він поспіхом проглянув сторінки: ієрогліфи, фотографія золотої маски Тутанхамона, фараон-дитина, вирізьблена голова його матері Нефертіті, мапа Долини Царів, де були знайдені його скарби… — Я би сказав, що тут йдеться передусім про Тутанхамона. У щоденнику повно вирізок, підкреслювань, нотаток, щось обведено червоним… — хлопець відкрив щоденник десь усередині. — Схоже, що старий Улісс зберігав цілу добірку матеріалів про Єгипет.

— Це саме та книжка, яка потрібна, щоб створити модель такого корабля… — зауважив Рік, усе ще тримаючи в руках «Око Нефертіті».

— Авжеж. Улісс Мур напевно був дуже скрупульозним при створенні своїх моделей вітрильників…

Рік кивнув.

— А це і є той самий флот… — прошепотіла Джулія, — флот із послання: флот жагу мандрів втамує. Можливо, цим Улісс Мур хотів сказати, що на таких вітрильниках можна мандрувати будь-куди, і таким чином…

— Можливо… А що ж тоді таке земля-світло?

— Може… може, потрібно покласти одну з цих глиняних кульок на кожен з отих корабликів і…

Невеличкий клаптик паперу вилетів зі щоденника і з шерхотом упав на підлогу. Джейсон нахилився, щоб підняти його.

— Дивіться! — радісно вигукнув він.

— Що це?

— Схоже, що це поштова квитанція: поштове відділення, Кілмор-Ков.

Джейсон перевернув аркуш і прочитав:

— Цього достатньо, щоб переконати тебе у смерті старого Улісса? — прошепотіла Джулія брату. — Він навіть не сходив на пошту забрати посилку.

Проте Джейсонова впертість не похитнулась навіть перед таким аргументом:

— Що як він навмисно лишив для нас квитанцію? Вікно, яке саме відчиняється, щоденник, квитанція… Невже це просто збіг?

— Щоденник міг весь час лежати під цим вітрильником.

— А я вам кажу, що ми повинні піти на пошту й отримати цю посилку! — наполягав Джейсон.

— Ну ось маєш, твій привид не тільки невидимий, він ще й недолугий, — не погодилась з ним Джулія. — Сьогодні субота, і всі поштові відділення зачиняються вже опівдні!

Рік наморщив лоба.

— Так-то воно так… — погодився він. — Проте мешканці нашого містечка знають, що у разі потреби можна попросити міс Каліпсо з книгарні, щоб вона відкрила поштове відділення.

— А ти її знаєш?

— Ще б пак. Ми тут усі один одного знаємо.

— То ти кажеш, що заради тебе вона могла б відкрити поштове відділення?

— Принаймні можна спробувати.

Джулія стала руки в боки.

— Хлопці, не відволікайтесь від головного завдання. Ще за хвилину до того, як відчинилося вікно, ми були заклопотані зовсім іншим. Ми маємо знайти вхід до таємничого грота, у нас є замкнені двері, до яких треба підібрати ключі, й загадкова фраза, зміст якої ми мусимо розшифрувати. Тож мені здається, що це не надто гарна ідея…

Та Джейсон з Ріком вже бігли сходами й були на півдорозі до виходу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Була вже майже шоста година вечора, коли хлопці попросили Нестора відчинити для них двері старого гаража вілли Арго. Засув піднявся зі скрипом, відкриваючи перед ними запорошене приміщення, що освітлювалось лише однією лампочкою, що висіла аж під стелею. Більшу частину гаража займала автівка, накрита білим полотном. Це був один із тих старих спортивних двомісних автомобілів з відкидним верхом, які випускали десь у п’ятдесятих роках минулого сторіччя.

— Він ще на ходу? — поцікавився Рік, заглядаючи під полотно.

— Не впевнений, адже минуло вже стільки років з того часу, коли ми вмикали в ньому запалювання… — відповів Нестор, проходячи повз авто. — А, ось вони де… — пробурмотів садівник, змінюючи тему розмови. Він підняв ще одне полотно, відкривши два велосипеди, притулені один до одного. — Я ж пам’ятаю, що вони у нас були. Ну, давайте, витягуйте їх звідси.

Рік схопив за кермо перший велосипед, а Джейсон потягнув другий. Нарешті хлопці викотили їх з гаража.

— Вау! — вирвалося у Ріка, коли він побачив цей транспорт при сонячному світлі. Перед ним були дві старі моделі без перемикача швидкостей, з масивними чавунними чорними рамами.

— Камери в них ще нічого… — сказав Нестор, даючи хлопцям насос для підкачки шин. — Трошки зусиль, і ви, безумовно, дасте їм ладу.

Потім він приніс хлопцям мастильницю з довгим носиком і ганчірку, змочену в якомусь розчиннику.

— Візьміть, це для гальм та ланцюгів. Спочатку повитирайте з них порох, потім змастіть мастилом, далі знову пройдіться ганчіркою — і так, доки вони не почнуть працювати бездоганно. Не шкодуйте мастила, бо не змащений як слід ланцюг просто порветься.

— А вони справді доїдуть до Кілмор-Кова? — запитав Джейсон, переймаючись через рипіння старих велосипедів. — Вони ж важать не менше як по центнеру кожен!

— Дістатися ви дістанетесь, безумовно… — відповів садівник. — Вони хоч і старі, проте достатньо міцні. А от щодо зворотної дороги додому… Тут все залежатиме від ваших легенів і ніг. В усякому разі Улісс Мур зі своєю дружиною часто їздили на цих велосипедах.

Рік поставив один із велосипедів догори колесами й почав накачувати повітря у шини. Нестор схвально поглянув на хлопця: йому подобалися вправні люди.

— А чи можна запитати, чому ви хочете поїхати до містечка в таку пору? — поцікавився садівник.

Обличчя Джейсона напружилося, це було безперечною ознакою того, що хлопець зараз щось збреше. І він таки бовкнув якусь нісенітницю, що звучала майже як правда.

— Гаразд, тільки спробуйте не встряти в якунебудь халепу, — наказав Нестор. — І повертайтесь на вечерю, гаразд? Ваші батьки просили приготувати вам щось поїсти, тож не хотілося б, щоб моя праця виявилась марною, — благословивши хлопців на подорож, Нестор пішов до свого будиночка.

Чверть години потому Джейсон та Рік уже осідлали старі велосипеди. Джулія взяла Ріків велосипед, бо він легший, і до того ж ним простіше керувати. Рік тільки трохи відрегулював висоту сідла під її зріст, і дівчина була готова вирушати разом із друзями.

Близнюки попрощалися з Нестором і виїхали з вілли на шлях, що тягнувся скелею вниз, до самої затоки.

Джулія помчала попереду й зникла за першим же поворотом. Волосся дівчини розвіював вітер, і вона аж верещала від захвату. Джейсон, намагаючись наздогнати сестру, щось голосно кричав їй услід. Рік виїхав останнім і зупинився, щоб ще раз на прощання поглянути на садівника.

Старий затулив долонею очі від сонця, чекаючи, поки усі троє зникнуть за поворотом.

— Хтозна… — пробурмотів Нестор собі під ніс. — Хтозна, може, їм вдасться…

Спуск був захопливим: колеса оберталися з несамовитою швидкістю, й містечко стрімко наближалося з кожним заворотом. Зверху відкривався чудовий вид на Кілмор-Ков: різнокольорові малоповерхові будиночки тулилися одне до одного в найзахищенішій частині затоки. Містечко перетинали численні вулички, і ті, що виходили до моря, утворювали цілий рядок літер «Т»  на узбережжі.

Щосуботи на вулицях було безліч автомобілів, які гуділи у клаксони, намагаючись припаркуватися вздовж морської набережної, де прогулювалися веселі компанії відпочивальників.

Джулія зупинилася першою, злізла з велосипеда й притулила його до дорожнього знаку, що рекомендував не паркувати машини надто близько до берегової лінії, аби приплив не уніс їх у море.

— Гей, ви, черепахи! — кепкуючи, крикнула вона хлопцям, щойно ті під’їхали.

— Цей велосипед… — пробурмотів Джейсон. — У нього є лише дві швидкості: або він стоїть на місці, або летить зі швидкістю світла. Тільки-но доторкнешся до гальм — він зупиняється, неначе приклеєний, а починаєш крутити педалі — несеться як навіжений.

— Просто він погано відрегульований, а до того ж важкий, — пояснив Рік.

Рудоволосий хлопець знову потрапив до свого звичного середовища: у цьому містечку — з його крамничками на набережній, пляжем, де бігали собаки й діти, дерев’яними балконами з різнокольоровими квітами і кав’ярнями з видом на море — він почувався як риба у воді.

— І де ж ця Каліпсо? — запитала в нього Джулія, яка аж сяяла від того, що знову опинилася серед людей.

Рік повів друзів уперед, тримаючи велосипед за руль. Діти піднялися вгору дорогою, що вела до центру містечка. Вони проминули статую чоловіка, що гордовито поставив одну ногу на якір, й нарешті дісталися невеличкої круглої площі, посеред якої з велетенського каменя бив угору струмінь води.

— Ось тут, — сказав Рік, указуючи на дерев’яну табличку над невеличкою крамницею, де було написано:

Острів Каліпсо

Гарні Книжки, Врятовані від Моря

Друзі поставили свої велосипеди.

Рік штовхнув двері й увійшов. Дзвіночок на одвіркові зустрів їх дошкульним переливом.

У книгарні «Острів Каліпсо» панувала особлива чарівна атмосфера, сповнена добрих передчуттів та сподівань. Книги лежали цілими стосами прямо на підлозі, на низьких дерев’яних полицях, утворюючи справжній лабіринт, просуватися яким треба було дуже обережно.

— Зараз підійду! — озвався жіночий голос, коли діти ввійшли досередини.

Каліпсо виявилась мініатюрною жіночкою з млосними очима й підбадьорливою посмішкою. На ній була довга синя сукня, що доходила аж до колін, і квітчаста хустина, довершували її вбрання черевики без підборів мигдалевого кольору.

— Ріку Беннере, яка честь для мене! — вигукнула вона, щойно впізнала хлопця. — Ти привів із собою друзів? Який же ти молодець! Ні, ні… дозволь, я сама спробую здогадатися. Закладаюсь, що ви двоє… приїхали з Лондона.

— Джулія.

— Джейсон.

Каліпсо потиснула їм руки — міцно, але не боляче, люб’язно, проте не удавано.

— Мені приємно бачити вас у книгарні так швидко після переїзду. Скільки вже днів минуло, як ви перебралися до Кілмор-Кова? Ні, ні… дозвольте мені самій…

— Один тиждень, міс Каліпсо, — підказав Джейсон.

— Ого, цілий тиждень! — повторила вона. — І як вам Кілмор-Ков? Маленьке містечко, що загубилося на узбережжі, відрізане від решти цивілізованого світу?

— Зовсім ні, — заперечила Джулія. — Насправді ми вважаємо, що…

— Безумовно… — перебила її Каліпсо. — Безумовно, для вас це має бути цілковитим шоком. Покинути Пікаділлі заради просолених скель. Поїхати від Біг-Бена до нашого жалюгідного маяка. Хоча, треба враховувати, що ви живете на віллі Арго. А коли живеш на такій віллі, як ваша… Дідько, це ж справжній рай! Хто б звідти захотів поїхати? Море, небо, дерева — чого ще бракує?

— Насправді…— спробував втрутитися Рік.

— Та звичайно ж! Тут не треба мати розуму аж понад голову, щоб здогадатися, — вигукнула Каліпсо. — Чого вам бракує? Елементарно! Вам бракує лише кількох гарних книжок. Який же ти молодець, Ріку Беннере! Ось побачиш, опинившись у такому гарному й освіченому товаристві, ти нарешті зможеш взятися за розум. — І Каліпсо обернулась до близнюків. — Адже ви напевно знаєте, що Беннерові хочеться ходити до школи ще менше, ніж волові?

Джулія з Джейсоном посміхнулися, але не через кепкування Каліпсо, а через вигляд Ріка, який розчервонівся і стиснув кулаки.

Нарешті вересклива власниця книгарні завершила свою нескінченну промову й пильно подивилася на дітей.

— Отже? Кажіть, яку книжку ви шукаєте?

Друзі поглянули один на одного, щоб вирішити, хто з них говоритиме. Джулія здогадалась, що доведеться їй, тож почала:

— Насправді ми прийшли сюди не по книгу, пані Каліпсо.

— Не по книгу? — жінка випросталась, неначе в неї всередині вистрілила пружина. — А навіщо ж ви тоді тут?

Тон її став різким, і Джейсон вирішив розрядити атмосферу:

— Сестра хотіла сказати, що ми прийшли сюди не лише по книгу. Книга — це головна мета, але є ще й інша.

І хлопець поклав перед нею квитанцію, яку вони знайшли в щоденнику на віллі Арго.

Каліпсо уважно поглянула на неї, а потім запитала:

— Хто тобі її дав?

— Нестор, — миттєво збрехав Джейсон, так що його супутники й оком не встигли повести. — І він сказав, що можна приїхати до вас.

Каліпсо деякий час обмірковувала відповідь і трохи згодом сказала:

— Але ж сьогодні субота, і поштове відділення не працює.

— Так, але… — вирвалося у Джейсона. — Чи не були б ви настільки люб’язні відчинити нам його ненадовго, ми лише візьмемо пакунок та поїдемо додому…

— А звідки ти дізнався, що це пакунок?

Джейсон знизав плечима.

— Не знаю, просто подумав…

— У будь-якому разі, — перебила його міс Каліпсо, — навіть якби поштове відділення й було відчинене, тут же не написано, що я маю право віддати вам те, чого ви вимагаєте. У квитанції написано, що віддати його треба господареві вілли Арго. А я бачу перед собою лише трьох підлітків, що покидали свої велосипеди у мене під вітриною.

Джейсон із Джулією почали в один голос пояснювати, що їхні батьки і є господарями вілли Арго, а отже це повідомлення призначалося саме для них.

— Зараз вони зайняті переїздом і не можуть приїхати сюди за пакунком особисто.

— Нестор сказав, що ви зрозумієте…

Каліпсо махнула рукою.

— Авжеж! Це так притаманно господарям вілли Арго — посилати когось іншого, щоб вирішувати власні справи.

— Отже, ви зможете відчинити для нас поштове відділення?

— Ні, шановні молоді люди, сьогодні субота! А по суботах по обіді пошта не працює.

— Три книжки, — випалив тоді Джейсон. І став прямо перед Каліпсо, немов кидаючи їй виклик.

— Що ти сказав?

— Я сказав три книжки. Якщо ви відчините для нас поштове відділення й віддасте нам те, що повинні віддати, ми візьмемо три книжки. На ваш вибір. І обіцяємо прочитати їх протягом тижня.

Цієї миті на дверях задзеленчав дзвіночок і всередину зазирнув якийсь турист, але, щойно помітивши, що це книгарня, перепросився й пішов геть. Він, либонь, гадав, що це романтичний ресторанчик.

В «Острові Каліпсо» знову запанувала тиша. І тут на замисленому обличчі власниці книгарні з’явилася посмішка.

— М-м-м… так ти кажеш, три книжки протягом тижня? І я зможу вас запитати, про що в них йдеться, аби переконатися, чи ви справді їх прочитали?

— Безумовно, — ризикнув Джейсон.

— Що ж, домовилися! — погодилась Каліпсо, простягнувши руку на знак підтвердження угоди. — Три книжки за пакунок.

— Чекайте! А звідки ви знаєте, що це пакунок? — не втрималась Джулія, але відразу замовкла, коли брат штрикнув її ліктем.

Каліпсо пішла за стійку, щоб узяти ключі, прикрила за собою двері книгарні та перейшла на протилежний бік площі.

Поштове відділення було розташоване прямо навпроти «Острова Каліпсо».

За чверть години потому діти вже були на березі моря. Вони пішли подалі від галасливого натовпу туристів. Похнюплені Рік, Джулія та Джейсон котили велосипеди аж до безлюдного молу, що висувався далеко в море. Праворуч від них була пристань з численними плоскодонками, а ліворуч височіла скеля.

Друзі тримали в руках пакунок розміром із коробку для взуття, обв’язаний безліч разів коричневим скотчем, і три книжки з пошарпаними й похмурими обкладинками.

— Завжди ти зі своїми блискучими ідеями… — пробуркотіла Джулія. — Сам читатимеш цю цеглину!

Їй Каліпсо обрала для читання «Буремний перевал» Емілі Бронте. Рікові дістався «Таємничий острів» Жюля Верна, а от Джейсон мав провести тиждень із монументальним творінням Крістіана Жака «Рамзес».

Та хлопець не звертав уваги на сестру, бо цілком занурився у процес здирання скотчу з пакунку. Рік, сидячи поряд з ним, пильнував, щоб його приятель, увійшовши в раж, випадково не скинув пакунок у воду.

За кілька секунд вони витягли пошарпану коробку з-під м’ятних цукерок.

— Маю надію, що хоча б ці будуть їстівними… — скептично зітхнула Джулія.

І діти відкрили коробку.

— Подивіться! — вигукнув Джейсон, сяючи від щастя.

Усередині коробки, поміж зім’ятих газетних аркушів, лежали чотири старовинні ключі, частково вкриті плівкою іржі. У кожного була неповторна витончена головка. Рік узяв один із них і підніс проти світла, щоб краще розгледіти.

— Схоже, що тут вирізано якусь тваринку… — промурмотів він.

Джулія присіла навпочіпки поряд з ним і зауважила:

— Так воно й є, мабуть, це крокодил. Або алігатор?

Зображення й справді було схоже на силует крокодила з розкритою пащею.

Джейсон дістав ще один.

— А от на цьому, здається, їжак чи, може, дикобраз.

І він показав ключ друзям, які погодились з його припущенням.

Джулія витягла ключ з головою лева.

— А це цар-лев.

Джейсон не забарився взяти дівчину на кпини за її «царську» пихатість.

— Краще бути левицею-царицею, ніж пацюком із голками! — озвалась ображена Джулія.

На останньому ключі був профіль великого птаха з довгим дзьобом.

— Алігатор, лев, дикобраз та птах, — промимрив собі під ніс Рік, розглядаючи чотири ключі. — Що спільного між цими істотами?

— Один з них — м’ясоїд, другий — із гризунів, ще один — не знаю, й останній із крилами… — міркувала Джулія.

— Спільне в них те, — перебив її Джейсон, — що на віллі Арго є двері з чотирма замками. І ось вам чотири ключі.

— А більше в коробці нічого немає?

— Нічого, — відповів Джейсон, щосили трухнувши коробкою з-під цукерок, аби продемонструвати, що там і дійсно вже нічого не залишилось.

І раптом з неї повипадали газетні аркуші та скручений пергамент, який Рік підхопив на льоту.

— Овва! От тобі й маєш! — вирвалось у нього. Це були ті самі ієрогліфи, що й на пергаменту, знайденому в скриньці зі скелі.

— Ну, цього разу ви мені повірили? — процідив Джейсон, дивлячись на ієрогліфи, що тепер здавалися йому майже знайомими. — Колишній господар вілли Арго знав ці таємниці. А тепер дізнаємося про них і ми.

Небо неначе здригнулось над морем. Здавалося, от-от знову розпочнеться буря.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзі мчали щодуху. За першим же поворотом Рік із Джулією випереджали Джейсона більше ніж на сто метрів. Джулія на новому велосипеді їхала вгору, майже не докладаючи особливих зусиль. Тренований Рік теж впевнено просувався вперед. А от Джейсон, виснажений надмірною вагою рами, був змушений зупинитися.

— Їдьте собі далі! — крикнув він друзям, а потім зліз із сідла й почав штовхати велосипед.

— Рухайся, телепню! — гукнула йому Джулія. Поряд з нею, стоячи на педалях, їхав Рік. — Невже це так важко? — запитала в нього дівчина.

У Ріка аж очі потом заливало від напруження, але він, задихаючись, відповів їй:

— Та ні… не дуже!

— Зрозуміло. Але через мого братика ми знову скупаємося під дощем!

— Краще їдь додому сама, — сказав їй Рік, — а я на нього зачекаю.

Джулія погодилась, узяла всі чотири ключі разом з новим пергаментом і помчала вперед. За кілька хвилин її вже зовсім не було видно.

Щойно вона зникла, захеканий Рік теж зліз із сідла: крутити педалі на такому велосипеді було все одно, що тягти за собою слона. Він дочекався, поки Джейсон його наздожене, і пішов поряд з ним.

— Як ми ще живі… — ледве промовив Джейсон.

Штовхаючи вперед свій ретротранспорт, Рік відчув, як ці слова зачепили його честь велосипедиста.

— Якось мій тато… — почав було він, та Джейсон жестами попросив його замовкнути.

— Ні пари з вуст, бо ми і справді повмираємо.

Рік подумав, що це цілковита правда, враховуючи, що його перед цим ледь не збила загадкова жінка, а Джейсон злетів зі скелі.

І хлопці мовчки стали штовхати велосипеди вгору, прислухаючись лише до ритмічного туркоту спиць на колесах.

— Більша частина дороги вже позаду… — почав Джейсон трохи згодом. І щойно він це промовив, як з неба полило.

— У вас тут так щосуботи?

Його рудоволосий приятель не відповів, проте, пройшовши ще трохи вперед, розреготався.

— Що тут смішного? — здивувався Джейсон. Але насправді йому теж хотілося зареготати.

А Рік собі заливався.

Так вони й шли, гигикаючи, аж до самої вілли Арго, де на них вже чекав Нестор, стоячи перед входом, мов монумент.

Було чутно, як у будинку потріскував розпалений хмиз.

Сонце зайшло, так і не з’явившись із-за пелени дощових хмар. Хлопці переодяглися вже втретє за день. Ріку дали футболку й джинси містера Ковенента, що вочевидь були завеликі для нього.

Нестор став поратися на кухні й нарешті приготував овочевий суп та підсмажив грінки; пахло це все просто надзвичайно.

Дощ барабанив у шибки. У каміні час від часу потріскували дрова, нагадуючи заспокійливе теленькання годинника, а вогонь тремтів, неначе живий, зігріваючи не тільки повітря, але й серця.

Нестор насвистував, потихеньку помішуючи суп. Діти, переодягнені в сухе, посідали за кухонний стіл й немов позавмирали, мовчки спостерігаючи за садівником.

— Телефон, — раптом промовив Нестор.

Не встиг він ще щось сказати, як задзеленчав телефон вілли Арго.

Це телефонували батьки Джейсона та Джулії, які хотіли переконатися, що з дітьми все гаразд.

— Так, так… все гаразд… — збрехав Джейсон. — Та ні. Чому?

Його мати наказала передати слухавку Нестору.

— Вони неначе троє янголят, — збрехав у свою чергу старий садівник. — Я навіть їх не помічав протягом усього дня. Звичайно. Так. Так, так. Вони не виходили із саду. Сподіваймося, що ні. Жодної проблеми. Овочевий суп. Гаразд, я йому переповім.

Нестор поклав слухавку.

— Ріку, тобі варто зателефонувати додому… — сказав Нестор, повертаючись до конфорок. — Скажи домашнім, що повечеряєш у нас і залишишся ночувати. У таку пізню годину, зважаючи на негоду, не варто вертатися додому на велосипеді.

— Справді? Це було б фантастично! — вигукнув хлопець.

Оце так день! Йому дозволили тут залишитися не лише на вечір, а й на цілу ніч!

Джейсон провів друга до телефону.

Спалахнула блискавка, а потім прогримів грім, від чого світло в кімнаті аж замиготіло. Нестор запитально подивився вгору на лампочку і знову повернувся до роботи.

— А мені не подобаються овочі, — заявила Джулія.

Вона сиділа за столом і весь час витягувала шию, щоб побачити, що там, у каструлі.

— Я знаю. Твоя матуся мені про це сказала.

— А ви ж їй на те що?

— Що ти сьогодні не вечерятимеш, — посміхнувся Нестор.

Він ще раз поглянув на суп, поставив грінки в духовку, зняв фартуха та попрямував до виходу.

— Куди це ви? — підозріло запитала в нього Джулія.

Нестор підійшов до дверей і повернув ручку.

— До себе, бо маю й собі щось приготувати. Суп на пічці, а грінки в духовці, протягом години вони ще будуть гарячі. Можете їсти, коли вам заманеться. Тарілки стоять у стінній шафі. Склянки — над мийкою. А прибори пошукайте в шухлядках. Можете залишатися за цим столом або йдіть до їдальні. Як повечеряєте, позбирайте весь посуд та поскладайте його в посудомийку. А зрештою… можете залишити все тут, проте тоді вам доведеться наповнити посудомийку завтра. Ось тут інструкція від неї. Засіб для миття посуду там, унизу.

— Але ж… ви не можете…

— Що я не можу? — з-за прочинених дверей залітали краплі дощу й прохолодний вітер.

— Ви не можете залишати нас самих. Ми ж ще… ми — ще діти!

Нестор причинив двері, так і не вийшовши.

— Послухай-но, Джуліє. Ви лише діти, це так. Але я вам не нянька: я старий і буркотливий садівник. Я приготував вам вечерю, бо пообіцяв це вашим батькам і тому що сьогодні ми вперше залишилися разом. Якщо тебе це влаштовує — добре, а якщо ні… — Садівник удруге відчинив двері, запускаючи новий струмінь вологого вітру. — Я на відстані ста метрів від вас: у разі чого прийдеш покличеш мене.

І він вийшов під дощ.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джулія закотила очі.

— Ні, тільки погляньте! — вирвалося у неї, щойно дівчина залишилась сама на кухні. Цей старий виявився саме таким, яким вона його собі й уявляла: печерний дикун, з якого користі як із цапа молока. Зовсім не дивно, що Нестор — одинак: хіба ж з таким хтось уживеться?

Джулія підвелась та підійшла до плити, підняла кришку каструлі й, як не дивно, мусила визнати, що суп і справді пахнув манливо. У неї в животі аж завурчало, немов вимагаючи хоч ложечки смачної юшки.

Ще тільки-но добігало сьомої, але після обстеження будинку, плавання у морі й порятунку Джейсона, після прогулянки велосипедом до містечка і назад ідея з’їсти трошки хрусткого хлібчика, змоченого в супі, видавалась дівчинці просто фантастичною.

— Ні, тільки погляньте! — знову вигукнула Джулія, радше задля годиться, ніж задля протесту проти когось або чогось.

— І на що я маю поглянути? — запитав у неї Джейсон, повертаючись на кухню.

У руці в нього був величенький «Словник забутих мов» і пергамент, який вони знайшли разом із чотирма ключами.

— Овва! Оце так аромат! — і, поклавши речі на кухонний стіл, Джейсон запропонував: — А чому б нам не спустошити цю каструлю?

Тут і Рік зайшов на кухню з новиною, що йому дозволили залишитися на ніч на віллі Арго. Джулія радо посміхнулася у відповідь, а Джейсон швиденько схопив словник і вклав його у Рікові руки.

— Спочатку розшифруємо це, а потім поїмо, — сказав він.

Зі свого флігеля Нестор дивився на освітлені вікна вілли Арго, плутаючись у численних суперечливих думках, що юрмилися в його голові.

Він чув і дитячий регіт, і якесь бурхливе обговорення, і голосне декламування.

Потім Нестор слухав, як дзенькають тарілки й столові прибори. А ще згодом спостерігав, як по всьому будинку то гасне, то вмикається світло.

Нарешті садівник посміхнувся: здається, вілла Арго відроджується.

— Як у давні часи… — пробурмотів він собі під ніс.

Через те що Нестор жив сам, він узяв собі за звичку висловлювати власні думки впівголоса.

Насправді ж Нестор сподівався, що з цими дітьми дім розквітне навіть яскравіше, ніж у давні часи. Потім він згадав про передобідню зустріч з Облівією Ньютон і відчув, як його охопило бажання щось розтрощити об підлогу.

— Цей будинок ніколи не буде твоїм, Облівіє… — процідив Нестор крізь зуби.

Ця молода й заможна бізнес-леді керувала великою агенцією нерухомості. Нестор достеменно не знав, у чому, власне, полягає її діяльність. Знав тільки, що вона купувала й продавала будинки. Офіційно Облівія називалась «посередницею у справах з нерухомості». Вона могла заробити на продажу будинку більше грошей, ніж архітектор, який його спроектував, або мулярі, що його збудували.

«Таємниці сучасного світу», — подумав Нестор.

Облівія Ньютон міркувала виключно грошовими категоріями, на відміну від Нестора.

Саме ця відмінність і збивала Облівію з пантелику. Вона намагалась закидати Нестора фунтами стерлінгів, пропонувала йому розкішне житло в будь-якому іншому куточку планети. Була готова віддати садівникові все, що би йому не заманулось, аби тільки стати володаркою вілли Арго.

— Проси що хочеш, — знову запропонувала вона йому цього дня, — і я гарантую, що ти це отримаєш.

— Гаразд, я хочу, щоб ти зникла, — відповів старий садівник, довівши Облівію до сказу.

Увечері дощ припустив ще сильніше.

Нестор байдуже подивився на тарілки з охололою вечерею, зняв з вішака чорний плащ і накинув його на себе.

— Упевнений, ці діти зрозуміють, у чому цінність будинку… — бурмотів він собі під ніс, виходячи з флігеля.

Шторм лютував все сильніше, і під його тиском вілла Арго почала стогнати й рипіти. Доївши суп до останньої ложечки, троє дітей притулились ближче один до одного і стали перечитувати вголос переклад напису з останнього пергаменту. Якщо перше послання здавалося їм загадковим, то друге було зовсім незрозумілим:

Як з чотирма одні ти пройдеш далі випадково,

То трійка з чотирьох укаже свій девіз,

На смерть з четвірки тоді підуть двоє,

А з чотирьох один тебе поведе вниз.

Джейсон спробував висунути кілька несміливих припущень, прочитавши разом із цим і перше послання, але на кожне його тлумачення Рік знаходив щонайменш два логічні заперечення.

— Річ у тім, — прокоментував Рік, — що пергамент, який ми знайшли першим, насправді може бути і не першим. Я маю на увазі… що було ймовірніше знайти спочатку цей другий пергамент, ніж той у розколині. Якщо наша гіпотеза правильна і ми зараз займаємось чимось на взірець пошуків скарбу, то немає жодної гарантії, що ми стартували з самого початку.

— У будь-якому разі у нас зараз є чотири ключі, — сказала Джулія, підбиваючи підсумок. — На цьому пергаменті написано: «Як з чотирма одні ти пройдеш далі випадково»… бла-бла-бла. Як на мене, одні — це двері.

— А чи не можна перший рядок зрозуміти так, що з чотирьох лише один зможе пройти далі? — спитав Рік. — А слово «випадково» може означати, що це трапиться несподівано або як результат збігу.

— Якщо тут не йдеться про долю, — зауважив Джейсон. — «Випадково» може означати й «волею долі».

Він не вірив, що висів там, на скелі, через якусь випадковість.

Ні, то була його доля!

Друзі вирушили до кам’яної кімнати. Джейсон пішов першим. Не вмикаючи світла, він проминув дві вітальні, що у темряві здавалися надто похмурими: речі у кімнатах скидалися на сплячі фігури. Вітер і злива посилились настільки, що іноді здавалось, наче будинок ось-ось зсунеться зі скелі. Вежа нагорі стогнала від міцних подувів, які просочувалися всередину й протягами гуляли понад сходами.

Усі чотири ключі були у Джейсона — він відчував їхню вагу в кишені й весь час автоматично перебирав їх пальцями. Зайшовши у кам’яну кімнату, хлопець став навпомацки шукати вмикач світла.

Було темно, хоч в око стрель.

Несподівано темряву бурхливої ночі прорізав білий спалах блискавки. Джейсон різко повернувся до вікна і побачив чиєсь обличчя, яке дивилося просто на нього.

З переляку хлопець загорланив щосили.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Почувши крик, Рік із Джулією кинулися в кам’яну кімнату. Коли ввімкнули світло, то побачили Джейсона, що скарлючився на підлозі й плакав, неначе його хтось побив. Ключі повипадали з його кишені.

— Він тут! Він тут! — кричав хлопець, показуючи пальцем на вікно.

— Хто? Хто тут? Де? — запитала Джулія, намагаючись заспокоїти брата.

Але насправді їй і самій було лячно.

— Що ти побачив, Джейсоне? — спробував розпитати його Рік.

Світло в кімнаті потроху тьмянішало.

— Спалах… спалах… — белькотів Джейсон. Лежачи на підлозі, скрутившись калачиком, він здавався зовсім маленьким хлопчиком, а не одинадцятирічним підлітком. — Там… там у вікні був якийсь чоловік! Я його бачив! На ньому був плащ… довгий чорний плащ… і він заглядав сюди!

В очах Джейсона було стільки переляку і жаху, що Джулія була змушена йому повірити.

— Це був якийсь чоловік, Джейсоне?

— Так, — ледве видавив він із себе.

— Усі двері зачинені? — поцікавився Рік напрочуд діловим тоном.

Джулія побігла перевіряти двері на першому поверсі, вмикаючи все світло на своєму шляху.

На щастя, двері виявились замкненими зсередини, і дівчинка повернулась до кам’яної кімнати. Джейсон вже більш-менш заспокоївся.

— То був привид колишнього господаря… — все ще торочив він. — Ти повинен мені вірити, Ріку. Він мав жахливий вигляд, через усе його обличчя проходив шрам…

— Усе замкнено, — сповістила Джулія. — Ніхто не зможе увійти. А якщо хтось і є ззовні, так його напевно зустріне Нестор.

Вона сіла на підлогу й розклала ключі навколо себе. Алігатор, лев, дикобраз, птах.

— А нагорі? — ледь чутно запитав Джейсон.

— Що нагорі?

Світло в будинку ще потьмяніло, а коли поблизу спалахнула блискавка, зовсім вимкнулося.

— Тільки не це… — прошепотіла Джулія

— Зараз увімкнеться, — заспокоїв Рік.

— Ви чуєте? Чуєте? — запанікував Джейсон.

Джулія відчула, як в неї раптом усе похололо всередині, і вона витягнула руки в темряву, доки не намацала руку Ріка й плече свого брата.

— Що ми маємо почути, Джейсоне? — тільки й змогла пробелькотіти дівчина.

Та брат мовчав.

Але тепер вона й сама щось чула.

Гудів вітер.

Лив дощ.

Була справжня нічна гроза.

Віконце у вежі так само ритмічно стукотіло об лутку.

Немов чиїсь кроки.

Джулія аж прикусила губу, щоб не розплакатись. Їй стало так лячно, що вона відчайдушно захотіла, аби мамуся й татусь зараз були поряд із ними.

Несподівано в темряві освітилося обличчя Ріка.

— Запальничка, — пояснив хлопець. — Мій тато казав, що завжди варто тримати її при собі. — Він обережно звільнився від чіпких пальців Джулії й промовив: — Піду зачиню вікно.

— НІ! — верескнула дівчина.

— Чому ні?

— Ти… залишайся тут, — наказала вона. — Жоден з нас нікуди не піде, доки знову не з’явиться світло…

— А ви не в курсі, тут свічки є? Або ліхтарики? — поцікавився Рік і загасив запальничку.

— Що сталося? — занепокоївся Джейсон.

— Я обпік собі пальці, — пояснив Рік і знову клацнув запальничкою.

— Здається, на кухні мають бути свічки, я там їх бачила, — пробурмотіла Джулія.

— Гаразд, тоді я піду по…

— НІ, — знову крикнула Джулія, хапаючи його за руку.

Нарешті вони вирішили, що разом підуть по свічки. Рік рушив попереду, тримаючи запальничку. Йому довелося запалювати її кілька разів, доки вони залишили кам’яну кімнату та проминули обидві вітальні.

Щойно діти дісталися до кухні, як з’явилося світло.

Кожен закуток вілли Арго знову був освітлений, однак світло все ще мерехтіло і в будь-яку мить могло згаснути.

Друзі взяли три свічки, піднялися аж до самої вежі й вже втретє за цей день зачинили вікно. Спускаючись униз, Рік раптом зауважив:

— А ви помітили, скільки вікон у вежі?

— Ні, а скільки?

— По одному на кожній стіні. Отже, чотири. Як з чотирма одні ти пройдеш далі випадково… тут могло йтися й про вікна.

Джейсон ненадовго замислився, але врешті похитав головою:

— Ні, не думаю. Чотири — це стосовно ключів. Тоді як випадково… випадково…

— Ні, це не випадковість, це доля! — трохи глузуючи, договорила за нього Джулія.

Зрештою діти залишили світло лише у кам’яній кімнаті, куди вони повернулися після вежі. Джейсон час від часу поглядав на вікно.

Заспокоєні тим, що зараз вони всі разом, друзі почали уважно розглядати чотири замки у дверях. Чотири однакові круглі шпарини, розташовані у такий спосіб:

І жодних підказок, який з ключів до якої шпарини вставляти і в якій послідовності відмикати замки.

— А я пропоную спробувати навмання… — сказала Джулія після нетривалих роздумів.

Рік похитав головою:

— Не можна цього робити навмання. Має бути якийсь алгоритм. Схема. Алігатор, птах, лев і дикобраз… Який зв’язок між цими чотирма тваринами?

— Жодного! У пергаменті написано випадково… — нагадав йому Джейсон.

— Я пам’ятаю, що написано в пергаменті, — відказав Рік, втрачаючи терпець, — проте ми повинні винайти власну схему.

— Спробуймо ключі. Якщо провертатимуться, значить, підходять. Якщо не провертатимуться, значить, не підходять. Як вам така схема?

— А що як ми там щось зламаємо? — заперечив Рік. — Що як раптом існує лише один шанс дістатися до скарбу?

— Спробуймо вставити ключ з алігатором у верхній замок, — запропонував Джейсон.

— Чому?

— «А»… алігатор. Він перший, якщо розставити назви тварин за алфавітом.

— А ключ з дикобразом на «Д»  куди потім вставляти? У правий чи лівий замок? — запитав у нього Рік. — А може, це крокодил?

На ці доводи Джейсон відповіді не знайшов.

— Взагалі, давайте розберемося з назвами! — вів далі Рік. — Судячи з морди, це все-таки алігатор, а не крокодил.

— Так ти ще й у зоології експерт!.. — здивувалась Джулія.

— А з іншими що? Наприклад, що це за птах?

— Я бачив такого в книзі про Стародавній Єгипет. Дайте мені хвильку… Ірбіс… Ні, це ібіс! Точно! Священний птах єгиптян.

Джейсон дав йому наступний ключ.

— А от цей все ж таки радше схожий на дикобраза, ніж на їжака… Дикобраз більший… Безперечно, це не їжак.

Тепер залишався лише ключ із левом.

— Ну і як ми назвемо лева?

— Просто левом, — відповів Рік. — Це ж звичайнісінький лев…

— Отже, алігатор теоретично може живитися ібісами… — спробувала висунути гіпотезу Джулія.

— Але ібіси не живляться дикобразами.

— Алігатор може живитися ними усіма, хоча з дикобразом і левом він має робити це вкрай обережно!

Зрозумівши, що неможливо розмістити тварин за ланцюгом харчування, діти почали пригадувати географію їхніх ареалів. Юні дослідники домовились, що верхній замок буде північчю, а нижній — півднем.

— Леви — африканські тварини, тобто південні. Виходить, лева — у нижній замок!

— А от дикобрази зустрічаються в різних куточках світу! — пхикнула Джулія.

Потім вони перейшли до розмірів, далі — до кольорів. Проте, попри усі зусилля, їм так і не вдалося знайти логічний зв’язок між усіма чотирма ключами.

Нарешті у Джулії урвався терпець від усіх цих безплідних спроб. Вона схопила ключ з алігатором і несподівано для всіх устромила його у верхню шпарину.

Потім провернула ключ і… клац.

— Підійшов! — скрикнула дівчина.

Джейсон та Рік підскочили до неї з рештою ключів.

— Як ти це зробила? — запитав у неї брат.

— Узяла, встромила й провернула. Давай мені наступні.

— Який тобі?

— З левом, — вирішила Джулія.

Вона взяла ключ, устромила його у лівий замок і провернула.

Клац.

— Тепер дикобраз! — звеліла Джулія.

Клац.

— А останній… ібіс!

Цього разу ключ теж підійшов та легенько провернувся.

Клац.

— Готово, — промовила Джулія.

— Що готово? — не втримався Джейсон.

— Я повідкривала усі чотири замки…

Рік доторкнувся рукою до дверей і спробував їх штовхнути. Потім узявся за один з ключів і легенько потягнув на себе.

— Мені здається, двері так само зачинені, як і раніше.

Джулія відчула, як на неї накотила хвиля розчарування. Вона вдруге й втретє провернула ключ з ібісом.

Клац, клац.

— Він просто прокручується… — погодилась дівчина.

Вони провернули два ключі по чотири рази.

Потім інші два.

Двері залишалися замкненими.

Рік посміхнувся:

— Ну що, тепер ви бачите? Щоб відчинити двері, треба знати якесь правило.

— Відчиніться! Відчиніться! — загорланив Джейсон, гамселячи кулаками по дверях. Його удари відлунювали загрозливим гулом. — Ви чули? — раптом прошепотів він, усе ще обпираючись на двері. — Там, за дверима, порожньо…

Поки Джейсон із Джулією міняли ключі місцями, так само безрезультатно прокручуючи їх у шпаринах, Рік узяв тлумачення пергаменту і почав ретельно вивчати рядок за рядком. То трійка з чотирьох укаже свій девіз… Що за девіз? На смерть з четвірки тоді підуть двоє… Які з цих чотирьох тварин підуть на смерть? І хто з них поведе вниз?

Поки Рік сушив собі мозок, Джейсон спробував використати лише один ключ для усіх чотирьох замків: устромляв у перший замок, прокручував його там, витягав і встромляв у наступний.

Спочатку міняв шпарини за годинниковою стрілкою, потім — проти годинникової, спочатку верхній та нижній, потім правий та лівий…

Попри усі ці численні спроби, двері не піддавалися.

Коли близнюкам все набридло, вони всілися поряд із Ріком.

Тепер Джулія остаточно впевнилась, що цими чотирма ключами неможливо відчинити двері:

— Може, потрібне якесь магічне закляття… на взірець «Сезаме, відчинися! »

— Або щось типу «Скажи слово «друг» і…», — додав Джейсон, згадавши «Володаря Перснів». — А як там далі?

— Як ти кажеш? — підскочив на цих словах Рік, від чого брат із сестрою аж здригнулися.

— Я сказала: «Сезаме, відчинися! »

— Та не ти. Джейсоне, як ти сказав… магічне закляття?

— «Скажи слово «друг» і увійдеш»! — відповів Джейсон. — Це фраза ельфів, яку Ґандальф прочитав на брамі Морії…

— Ти сказав «А як там далі»! — пригадав Рік. Він перечитав перший рядок тлумачення вголос і приголомшено вигукнув:

— Чи це можливо?

— Що можливо?

Украй схвильований, Рік почав розкладати ключі один поруч з одним:

— «Л» — це лев… «І» — ібіс… «Д» — дикобраз… і…

— «А» — алігатор, — промовила Джулія. Потім подивилась на Джейсона. — І що?

— І… Л… А… Д… — промимрив той.

— Ні! Не ІЛАД!

Рік підвівся, узяв ключ з дикобразом і встромив його у верхній замок.

Клац.

— Ну звичайно, їх треба вставляти за годинниковою стрілкою… — пробурмотів хлопець.

Потім всунув у правий замок ключ з алігатором, у лівий — з ібісом.

Клац. Клац.

— Не «ІЛАД», Джейсоне! Там написано на пергаменті: чотирма… випадково… пройдеш ДАЛІ.

Вставивши ключ з левом у нижній замок, Рік поглянув на те, що в нього вийшло.

Провернув останній ключ.

Клац!

І двері прочинились.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ріка переповнювали емоції. Відійшовши на кілька кроків назад, він просто гепнувся на підлогу.

— Ти зробив це! Ти зробив! Ти їх відчинив! — заверещали близнюки. Здавалося, їхні серця ось-ось вискочать із грудей.

Джейсон і Джулія повільно підійшли ближче. За масивними важкими дверима, вставленими у товстенний одвірок, можна було побачити лише невеличку частину приміщення, ледь освітлену не надто яскравими лампами кам’яної кімнати.

— Що робитимемо? — запитала хлопців Джулія, зачаровано вдивляючись уперед.

За вікнами вілли Арго все ще вирувала негода.

— Рушаймо вперед… — ледь спромігся вимовити Джейсон.

Рік і досі сидів на підлозі та розглядав двері: йому не вірилось, що він справді спромігся відчинити їх. Побачивши, що Джейсон вже зробив крок до темної кімнати, хлопець затримав його.

— Не можна так просто туди піти… — заперечив Рік. — Спочатку треба подумати про речі, що можуть там знадобитися. Свічки. Обидва пергаменти. Словник.

— Вибач, але для чого нам може знадобитися словник? — здивувалася Джулія.

Та Рік уже схопив «Словник забутих мов».

— Можливо, там будуть ще якісь написи, які треба перекласти, — зауважив він.

Джейсон тим часом узяв скриньку з глиняними кульками та єгипетський щоденник, в якому вони знайшли поштову квитанцію.

Рік ще раз переконався, що його запальничка працює, збігав на кухню за ножем і нарешті заявив:

— Нам бракує лише мотузки. Ви не знаєте, де її можна взяти?

— От лихо, такі довгі збори! — пирхнула Джулія. — Ми що, на Амазонку вирушаємо? Лише зазирнемо туди та й годі, ходімо!

І вона рішуче переступила поріг.

Джейсон рушив слідом.

Декілька кроків уперед — і темрява кімнати поглинула близнюків.

— Ріку! Давай сюди запальничку! — гукнула Джулія. — Тут зовсім нічого не видно!

— Зараз! Обережно, там може бути колодязь або ще щось.

Раптом усвідомивши можливу небезпеку, близнюки завмерли на місці, немов дві ящірки.

— Р-рі-і-і-ку… — забелькотів Джейсон. — Н-ну де ти там і-із з-з-запальничкою?

Рік покинув пошуки мотузки, взяв усі чотири ключі й запалив свічку.

Виявилось, що близнюки зупинилися посеред невеличкої круглої кімнати з кам’яними стінами. З неї вели чотири виходи разом із тим, крізь який вони щойно увійшли. Підлога складалася з тесаних кам’яних блоків, щільно укладених один до одного. Здавалося, діти потрапили до справжньої середньовічної вежі.

Полум’ям своєї свічки Рік запалив свічки Джулії та Джейсона, і діти роззирнулися навколо.

— Чотири виходи… — зазначив Рік. — Так і написано на пергаменті.

— Три укажуть девіз…

— Лише один веде униз…

— А два ведуть до смерті…

— Ай! — скрикнув Джейсон, обпікшись краплею розтопленого воску, що впала з його свічки.

Темні отвори проходів, обрамлені масивними кам’яними одвірками, нагадували перевернуту латинську літеру “U”. Над кожним із них були висічені якісь стилізовані фігури.

Побачивши їх, Джулія простогнала:

— Тільки не це… Знову тварини!

Над виходом, навпроти дверей, крізь які вони зайшли, дівчина побачила цілу череду биків, що немов бігли навипередки з вітром.

— Не знаю, чи то бізони, чи то бики… це схоже на малюнки первісних людей.

— А переді мною рибки… ціла зграйка рибок, — сказав Джейсон.

— Метелики… — зауважив Рік. — Точніше, бражники.

— Бражники?

— Це такі метелики, що прокидаються після заходу сонця. А ви як їх називаєте? Нічними мотилями? Такі темні, пухнасті…

Джулія скривилась від огиди й пішла подивитися, що висічено над дверима, крізь які вони сюди потрапили. Дівчина підняла свічку, щоб краще розгледіти зображення, а потім опустила її.

— Тут пташки… — сказала Джулія хлопцям.

— Що за пташки?

Рік підійшов до неї і поглянув на зображення.

— Альбатроси. Цей вид називається «мандрівний альбатрос».

Помітивши, що близнюки дивляться на нього здивованими очима, він пояснив:

— Альбатроси — птахи мореплавців, вони зазвичай супроводжують кораблі. Це справжні мандрівники. Іноді їх ще називають крикунами, бо вони дуже голосно кричать, коли злітають у небо.

— От веселуха…

За вікном прогримів грім. Світло на віллі Арго знову стало згасати, замиготіло й нарешті зовсім вимкнулося.

— Ну от, чудово.

— Знову ми в темряві.

Інстинктивно Рік, Джейсон і Джулія прикрили долонями полум’я своїх свічок і притулилися один до одного.

Девіз знайшов Джейсон.

Світло на віллі Арго ще не ввімкнулося, а кам’яною кімнатою кружляв неприємний протяг, тож, щоб полум’я свічок не згасло, дітям доводилося рухатися вкрай обережно. Обстежуючи все довкола, Джейсон побачив, що по всій окружності кімнати, одна за одною, на підлозі висічені літери.

— Я знайшов девіз! — вигукнув хлопець. — Погляньте!

Джулія з Ріком підійшли ближче. Джейсон нахилився до підлоги й мацав літери, вирізьблені на камені. Усі вони були на однаковій відстані одна від одної й утворювали одне довжелезне слово.

— O… M… E… M… O… T… — почав читати Джейсон, задоволений тим, що це йому вдається. Принаймні, цього разу це були звичайні літери. — Тут нам не знадобиться словник… — зауважив він.

Проте хлопець помилявся.

Джейсон обійшов повне коло кімнатою й анічогісінько не зрозумів із прочитаного. Напис, здавалося, не мав ані початку, ані кінця.

— Це якась нісенітниця! — похнюпився він.

Джулія теж спробувала прочитати напис, проте марно. Рік лише посміхнувся.

— Девіз — це наступне випробування… — промовив він. — Таємне послання, яке слід розшифрувати. Так само, як і з ключами, і з ієрогліфами.

— …АБІУСРОМЕМОТ! — з вдаваною люттю заторохтів Джейсон, читаючи далі цю абракадабру.

Навіть Джулія не втрималась від посмішки, спостерігаючи за братом:

— Хіба це не дивовижно? Ми в сутінках у таємній кімнаті будинку, зведеного на скелі. Навкруги вирує негода. І на додаток ми маємо розшифрувати таємне послання! А я ще переймалася, що в Кілмор-Кові можна занудитися!

Рік усівся посеред кімнати, вилив на підлогу трохи розтопленого воску й приліпив на нього свічку. Потім узяв аркуш, на якому діти записували розшифровки попередніх послань, єдину на весь будинок ручку, що писала, й попросив Джейсона продиктувати йому літери, вирізьблені на підлозі.

— Стій тут, Джуліє, щоб Джейсон зрозумів, коли пройде повне коло, — попросив він.

— Тільки я не хочу помирати! — заявила Джулія.

— Помирати? Тобі нічого не загрожує! — заспокоїв її Рік. — Двері, крізь які ми увійшли, нікуди не поділися, вони відчинені й ніхто не змушує нас йти далі.

— Ти… ти певен?

— Ну звісно: ніхто нам не завадить повернутися.

— М… О… Р… С… У… — почав диктувати Джейсон.

Рік змусив його прочитати напис двічі, аби бути певним, що все записано правильно.

Вийшло ось що:

МОРСУІБААБІУСРОМЕМОТЕПСЕЕСПЕТОМЕ

— Чудово… — прошепотів хлопець. — Але зовсім незрозуміло.

— Покажи, — Джейсон усівся поруч, прочитав усі літери і раптом помітив, що в цьому ланцюжку поряд стоять дві літери «А».

— Спробуй розділити їх.

Рік розділив рискою дві однакові букви.

МОРСУІБА/АБІУСРОМЕМОТЕПСЕЕСПЕТОМЕ

— МОРСУІБА. Це мені щось нагадує, — зауважив він.

— Ти жартуєш, еге ж?

— Та ні! Це слово… МОРСУІБА… я наче бачив його десь у словнику.

Джейсон підскочив як опечений.

— Справді?

— Здається. Треба поглянути.

Рік сів на п’ятки, поклав словник собі на ноги й почав перегортати сторінки, на яких йшлося про найдавніші мови. Близнюки, зачаровані думкою про давнину, що їх оточувала, дивились на нього, затамувавши подих.

— Ось воно! — вигукнув Рік, дійшовши до розділу «Мова народу Місяця». — Погляньте сюди! Слово «суіба» означає «швидко».

Здається, вони розшифрували одне слово з послання.

— Спробуймо перекласти те, що залишилось, — запропонував Рік.

— Еге ж! — вирвалося у Джейсона. — Тут можна читати і в один, і в інший бік… Дивіться! Тут однаково!

Починаючи з «А»  після риски, якщо читати зліва направо, виходило АБІУСРОМЕ. Але й справа наліво йшли ті самі літери. Байдуже, який з напрямків ти обрав, але дійшовши кінця, можна було знову читати спочатку, рухаючись далі по колу.

Перед ними була кільцева фраза, що читається в обох напрямках незліченну кількість разів. Магічна кільцева формула!

Але вона й досі залишалась цілковитою нісенітницею, тож друзі взялися за переклад з мови народу Місяця, про який не згадується в жодному шкільному підручнику. На щастя, у них був «Словник забутих мов», ніби створений саме для того, щоб допомагати їм у пошуках. І незабаром вони змогли розпізнати та розділити окремі слова, що складали кільцеву фразу.

Тепер девіз мав такий вигляд:

ЕС ПЕТ ОМЕМОР СУІБА АБІУС РОМЕМОТ ЕПСЕ

Менш ніж за чверть години, знову ж таки завдяки дивовижному «Словнику забутих мов», діти переклали всі ці слова зрозумілою їм мовою.

Ось що в них вийшло:

НІЧЧЮ РУХАЄМОСЯ ШВИДКО, БОЯЧИСЬ ПАЛАЮЧОГО ВОГНЮ

Закінчивши переклад, Рік закрив словник. Кілька митей друзі сиділи мовчки, розмірковуючи над сенсом фрази. Нарешті Джулія запитала:

— І що далі? — їй вже голова йшла обертом від цього нескінченного ланцюжка загадок. Дівчина надавала перевагу діям, а не розмірковуванням, їй більше подобалось щось робити, замість того щоб думати. Але водночас Джулія була вражена здібностями Ріка й пишалась винятковою інтуїцією свого брата.

Джейсон, почувши її запитання, лише похитав головою, а от Рік впевнено відповів:

— Я зрозумів, який прохід веде вниз.

Рік наблизився до дверей, крізь які вони ввійшли у кімнату і над якими були вирізьблені альбатроси. Близнюки рушили за ним.

— Як я вам вже казав, це птахи-мандрівники: вночі вони відпочивають на хвилях, на скелях або на щоглах човнів. Отже вночі вони не рухаються.

Потім хлопець підійшов до виходу з рибками.

— Ці плавають у воді. Навряд чи вони бояться вогню.

Зупинившись перед наступним проходом з биками, він продовжив:

— А от ці тварини можуть рухатися вночі та боятися палаючого вогню. Первісні мисливці використовували саме вогонь, щоб спіймати та з’їсти їх… Але я не думаю, що цей напис стосується їх, бо навряд чи вночі бики бувають особливо швидкими.

Нарешті Рік опинився перед останнім виходом. Хлопець підніс свічу, щоб освітити обриси трьох нічних метеликів, вирізьблених на камені.

— У написі йдеться про метеликів. Вони рухаються швидко лише вночі й бояться палаючого вогню, бо він їх притягує… й спалює.

Несподівано Джулія ясно розгледіла череп, вирізьблений над одним із метеликів.

— Якщо це саме той вихід, що нам потрібен, — зауважила дівчина, — чому ж тоді над цим метеликом зображено череп? Адже череп означає «смерть»…

Рік лише похитав головою.

— Це не череп. Просто пляма на поверхні, яка, може, і схожа на череп, але це лише оптична омана.

— Хай там як, а Рік має рацію, — вирішив Джейсон, підносячи свічу трохи ближче, щоб краще розгледіти отвір. — Пам’ятаєте, на пергаменті написано, що трійка з чотирьох укаже свій девіз. Метеликів тут саме троє. Тож ми маємо йти туди.

— Однак нічого не сказано про те, що треба йти просто зараз… — заперечив Рік.

— Чому це не сказано? — не погодився Джейсон. — Ми ж тут не випадково. Ми прийшли сюди, щоб спуститися вниз.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сходи починалися майже одразу за порогом. Джейсон опустив свічку, аби краще розгледіти сходинки, що стрімко спускалися вниз.

— Це справді воно! — радісно вигукнув він. — Ось сходи, що ведуть униз, як написано у посланні! А ви чого чекаєте?

Рік із Джулією нерішуче рушили вслід за ним.

Сходинки були висічені прямо в скелі, так само, як і стіни, що їх оточували. Що нижче спускалися діти, то сильнішим ставав запах моря, який приносили із собою струмені крижаного повітря. Усе каміння було вкрите соляним нальотом — вологим й блискучим, мов патина[4].

Джейсон ішов першим, сходинок на п’ять випереджаючи своїх друзів. Від його свічки по нерівних стінах розходилися переливчасті відблиски.

Сутінки ставали все густішими, і вогники від трьох свічок у руках дітей здавалися тоншими.

— Джейсоне… — заскімлила Джулія, побачивши, що сходи йдуть усе нижче, а струмені повітря тільки сильнішають. — Може, вже час вертатися?

Та Джейсон, навіть якщо й почув її, не звернув уваги, а лише гукнув:

— Мерщій сюди! Дивіться!

Джулія вчепилась у руку Ріка і йшла, не відпускаючи її. Нарешті сходи закінчились. Зараз стеля майже торкалася їхніх голів і далі спускалася ще нижче.

Пройшовши кілька метрів уперед, Джейсон зігнувся, щоб відсунути камені, які заступали їм шлях. Власне, десь там за ними і здіймалися пориви цього крижаного повітря, що прожогом неслося вгору.

— Джейсоне… — знову заскиглила Джулія.

Але брат лише подав їй знак замовкнути. Він відсунув перший камінь та підняв палець, щоб вони прислухалися.

Здалеку долинав шум, який ні з чим не можна переплутати. Це був шум моря.

— Там грот… — прошепотів Джейсон. — Він вже близько. Здається, що відразу за рогом…

— А може, треба було йти іншими сходами? — запитала Джулія. У неї мороз ішов поза шкірою тільки від однієї думки про необхідність блукати цим вузьким тунелем у повній темряві.

Та Джейсон навіть не дослухав сестру. Він сів навпочіпки й підніс свічу, щоб освітити прохід, який щойно почав звільняти від каменів.

Потім, недовго думаючи, хлопець поплазував уперед.

Спочатку Рік із Джулією чули лише його пихтіння, але за кілька секунд Джейсон вже гукнув їм:

— Готово! Я знову випростався, лізьте до мене!

— Що ти там бачиш? — поцікавився Рік, подаючи знак Джулії, щоб вона лізла першою.

— Тунель тут стає вищим, як і раніше! Потім начебто завертає ліворуч, — повідомив Джейсон.

Джулія припала до землі, торкаючись пальцями холодної й мокрої скелі. Заплющила очі та полізла в отвір, де незадовго до того зник Джейсон. Чи не вперше брат їй не збрехав: щоб знову випростатися, довелося проповзти лише кілька метрів. Дівчина озирнулася, щоб розгледіти отвір, крізь який вона щойно пролізла. Цікаво, чому прохід був настільки вузьким? Якби вони не були такими худорлявими, навряд чи їм би вдалося сюди дістатися.

Проте після цього вузького місця йти стало набагато легше. У Джулії навіть зникло жахливе відчуття задухи, тому що тут було значно холодніше. Але вогники свічок почали небезпечно дрижати від струменя повітря, що підіймався вгору. Намагаючись бодай щось розгледіти, дівчина прибрала з чола та з очей волосся, що позлипалося від холодного поту.

Трохи згодом Рік, пихкаючи, теж поліз в отвір, міцно тримаючи в руках «Словник забутих мов», з яким не хотів розлучатися ні на мить.

— Нам слід було взяти ліхтарики… — зауважив він, затуляючи долонею полум’я свічки.

Разом вони знову продовжили просуватися тунелем.

Джейсон ішов першим. За ним поспішала Джулія, тримаючись рукою за його плече, а Рік замикав процесію.

Як і передбачав Джейсон, вже за кілька метрів тунель завертав ліворуч. Але новий різкий подив вітру раптом загасив усі свічки, і діти опинилися у суцільній темряві. Джулія скрикнула й притягнула до себе Джейсона.

Крижане повітря пронеслось далі сходами вгору й залетіло до круглої кімнати, з якої вони спускалися. Зверху долинув глухий віддалений звук.

— Тільки не це! — зойкнув Рік, обертаючи голову в темряві.

— Щ-що це, Ріку? — покликала його Джулія. — Джейсоне, Джейсоне… ти тут?

— Так, я тут! — відгукнувся хлопець. — Що трапилось?

— Схоже, що протягом зачинило двері! — пояснив Рік.

— Які двері? — перелякано запитала Джулія.

— Там були лише одні двері, що могли зачинитися: ті, в які ми увійшли. Ти хіба не чула грюкіт?

Раптом щось липке торкнулось руки Джулії, і вона з переляку закричала.

— Та це ж я! — заспокоїв Джейсон сестру. — Ми не панікуємо, еге ж? Нічого не трапилось. Ріку, нам потрібно знову запалити свічки…

Рухаючись навпомацки в темряві, діти намагалися триматися разом. Рік витягнув запальничку й спробував провернути коліщата, проте полум’я відразу ж гасив струмінь холодного вітру. Після численних марних спроб хлопець нарешті здався.

— З таким протягом це неможливо! — визнав він.

Тоді друзі вдалися до хитрощів, утворивши широкий щит зі своїх тіл, який мав затуляти свічки від вітру, але із запальнички вже виривалися тільки бліденькі іскорки.

— Ходімо назад! — стала наполягати Джулія. Ідея блукати цим темним тунелем здавалася їй справжнім безглуздям.

— Куди назад? — поцікавився в неї Джейсон. — Хіба ти не чула, що сказав Рік? Двері вілли Арго зачинилися!

— Але ж їх можна відчинити знову! Ключі в нас є, еге ж? Рік узяв їх із собою.

— А хіба по цей бік дверей були замкові щілини?

— Авжеж, були… — різко відказала Джулія, але одразу зрозуміла, що зовсім у цьому не впевнена. — Хтось із вас звернув на це увагу?

Настала тривала тиша, яку переривали лише завивання вітру й удари хвиль об скелю.

— Я ні.

— І я ні, — визнала Джулія.

— Ріку?

Та навіть у пунктуального й скрупульозного Ріка цього разу не було певної відповіді.

— Зачекайте на мене тут. Я піднімуся й погляну.

— НІ! — зойкнула Джулія. — Залишімося всі тут!

— Тут, це де? Тунель веде далі.

Підсвічуючи собі іскрами, які ще можна було викресати із запальнички, друзі почали уважно роззиратися навколо.

— Коли ми завернули, несподівано з’явився протяг… Можливо, він виник через те, що ми прибрали камені й утворили щось на зразок труби. Струмінь повітря увірвався до вілли Арго і зачинив двері…

— Однак протяг утворився не відразу після того, як Джейсон відсунув камінь. Він з’явився, коли ми вже заповзли сюди. Струмінь йде звідкись зблизька… Але звідки?

— Ой, ні! — простогнав Джейсон, який раптом збагнув, звідки дме вітер. — Вперед просуватися не можна…

— Що значить «не можна»? — спитала у нього стривожена Джулія.

— Бо тунель закінчується проваллям, — відповів їй брат. — Тут щось на взірець колодязя, з якого й дме крижаний вітер.

За кілька кроків від них дно тунелю несподівано обривалося: там, де мала бути тверда скеля, чорніла прірва.

— А може це пастка? — запанікувала Джулія.

— Що ти маєш на увазі?

— Поміркуйте: з’являється протяг, від якого гаснуть свічки й зачиняються двері, ми опиняємося в темряві й падаємо у прірву. На смерть з четвірки тоді підуть двоє…

— Я й ти, Джуліє… — сказав Джейсон. — Якби ти не закричала і я не озирнувся, я був би вже у прірві. Мені… мені лишалось зовсім небагато.

Рік похитав головою.

— Цьому має бути якесь логічне пояснення. Повітря не підіймалося знизу саме. Його… щось… ніби всмоктало… Зверху.

— Вікно! — скрикнув Джейсон. — Те вікно нагорі, над самими сходами, воно могло відчинитися знов…

Рік кивнув.

— Так. Вікно й спричинило цей протяг, а ти, відсунувши камінь, відкрив прохід, тож тепер ми тут замкнені перед цією дірою!

— Ми мали б зачинити те вікно на клямку! — втрутилась Джулія. — А ще прихопити хоча б один електричний ліхтарик…

Джейсон заглибився у власні думки. І, коли він заговорив, здавалось, що хлопець досі розмірковує:

— Якби ми якось подолали цю перешкоду… і могли б знову запалити свічки.

— А як ми її подолаємо? — запитала Джулія. — Ми не знаємо, яка глибина провалля, ширина… І до того ж у нас немає чим підпалювати свічки, хіба що «Словником забутих дурниць»!

— Я ж казав, потрібно взяти мотузку… — пробурмотів Рік.

Джулія вирішила, що тепер хлопці її таки послухають.

— Єдине, що ми зараз можемо зробити, це повернутися. А вже там, у кімнаті, побачимо, чи можна відчинити двері зсередини. А ні, то гукатимемо Нестора, аж доки він не прийде й не визволить нас звідти.

— А що коли він нас не почує?

— Тоді підемо досліджувати інші два отвори у круглій кімнаті…

— У посланні сказано, що інші два виходи приведуть до смерті!

У підземних сутінках істеричний регіт Джулії пролунав немов скрип крейди по дошці.

— А ці не привели до смерті, Ріку? Ми опинилися без світла за один крок від безодні, змушені рухатися навпомацки й торкатися один одного, аби пересвідчитися, що ми всі ще тут…

Джулія випростала руку, щоб знов намацати плече брата і підтвердити свою думку, а натомість схопила порожнечу…

— Джейсоне? Ти де подівся? — гукнула вона.

Джейсон зник.

⁴ Патина — наліт на поверхні виробів з міді, бронзи та латуні або плівка на поверхні крем’яних знарядь. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Насправді Джейсон стояв за кілька метрів від сестри. Проте йому здавалося, ніби він віддалився аж на тисячі світлових років! Немов через стіну, до нього доносилась дискусія між Джулією та Ріком. Джейсон не погоджувався з ними і був певен, що обраний шлях правильний. У хлопця не було жодних сумнівів з цього приводу — і коли він повз у вузькому отворі, і навіть зараз, коли тунель раптово обірвався.

Намацуючи ногами підлогу, Джейсон відчув край безодні. Носки його черевиків вже опинились над проваллям, і від цього в нього запаморочилося в голові. Хлопець відчув, як його огортає крижане повітря, що підіймалось знизу і пахло морем.

Безодня… Джейсон замислився над цим жахливим словом, яке означало бездонне провалля, темне й величезне. Нескінченна прірва.

Насправді він не був певен, що там безодня. Вони втратили своє єдине джерело світла ще до того, як побачили, що чекає на них попереду.

Якби ж то тільки не з’явився струмінь повітря, якби ж то в них було інше джерело світла, а не ці свічки!

Інше світло? А може, в них воно є?

Джейсонова долоня стиснула в кишені дерев’яну скриньку з кульками.

У темряві грота

Земля-світло врятує…

Хлопець обережно витягнув скриньку з кишені штанів і відкрив її. Кілька глиняних кульок випали йому на долоню, а потім посипались униз.

«Один, два, три…» — рахував Джейсон.

На рахунок «три» кульки об щось стукнулись, розсипались на дрібочки й полетіли далі.

Раптом Джейсон почув голос Джулії, яка гукала його. Але він намагався дослухатися лише до шуму кульок.

Вони билися об щось — знову і знову. Дуже часто.

Джейсон кинув ще одну кульку прямо поперед себе.

Спочатку тиша, а вже за мить — тук, тук, тук… і знову тиша.

Там вже не було безодні! Глиняні кульки стукались об камінь, який, здавалося, був не так вже й далеко від Джейсона.

Наступну кульку хлопець закинув трішки далі.

І знову почулося: тук, тук, тук…

Кинув втретє, ще далі.

Тук.

Глиняна кулька впала і зупинилась. Вона впала на протилежному боці!

Отже перед ним була не прірва, а лише яма. Яма, що розділяла тунель на дві частини, проте вона не могла бути ширшою… за скільки? Метр?

Можливо, й менше.

На мить Джейсонові здалося, що він побачив світлу крапочку, слабеньку цяточку світла, яка замиготіла в тому місці, куди впала остання глиняна кулька.

Світловий сигнал, що загорівся й миттєво згас.

«Як таке може бути? » — здивовано подумав хлопець.

— Джейсоне! Джейсоне! — все ще гукала Джулія позаду нього.

На кілька світлових років позаду нього!

Джейсон видихнув все повітря, що було в його легенях. Після цього випустив з рук скриньку з глиняними кульками у безодню.

І стрибнув.

Це був стрибок у порожнечу, у ніщо, у таємницю. Ривок.

Його тіло поринуло в темряву, а тим часом під ним сотні кульок «земля-світло» неслися вниз, зникаючи в сутінках.

Джейсон стрибнув, бо був певен у тому, що має це зробити, що тунель, яким вони пішли, — саме той єдиний шлях униз. Він стрибнув, бо сказав собі, що іноді потрібно знайти сміливість просто стрибнути та й годі. Головне — знати, що твій вчинок правильний.

Він стрибнув, бо в нього була така сміливість, рішучість і навіть трішки божевілля.

Годі вдавати із себе героя — треба просто бути ним.

Джейсон приземлився на твердий камінь і з полегшенням зітхнув. Йому здалося, неначе його стрибок тривав років сто.

Але тут на нього чекало несподіване відкриття.

Рік із Джулією чули глухий стукіт глиняних кульок, які падали у прірву, але в темряві вони не могли зрозуміти, що відбувається.

І раптом до них долинув сміх Джейсона.

— Гей, друзі! Вона… вона маленька! — крикнув він. — Це найменша прірва у світі!

— Джейсоне?

— Я перестрибнув її! Це навіть не яма — просто дурниця! Вона завширшки не більше метра! Досить підійти до краю й витягнути ногу! Ріку? Джуліє? Ви мене почули?

— Що ти верзеш, ти справді стрибнув?! — крикнула приголомшена Джулія.

— Не одразу. Спершу скористався глиняними кульками. Я кидав їх вниз, щоб почути, чи вони відскакуватимуть, і… вони таки відскакували, але занадто часто. Отже я зрозумів, що діаметр цієї ями не дуже великий. І тоді…

— Ти геть здурів! Навіщо ти це зробив?

Джейсон не спромігся відповісти сестрі. Він не знаходив слів, щоб пояснити те відчуття відчуженості, що охопило його перед самим стрибком, і те, чому він викинув у прірву скриньку з глиняними кульками.

— Ну годі, я вже стрибнув. Перепрошую, — пробурмотів хлопець.

— Перепрошуєш? Я… я… От мама повернеться, я тоді…

Рік спробував заспокоїти Джулію, а потім підійшов до самого краю ями й поцікавився у Джейсона, чи на протилежному боці протяг такий само сильний.

— Ні. Мені здається, тут він значно менший, — відповів Джейсон.

— Чудово.

Рік, трохи повагавшись, стрибнув до друга і там після кількох спроб знову запалив свічки. Цього світла було достатньо, щоб розгледіти обличчя один одного: Джейсон із Ріком стояли по один бік ями, а Джулія — по інший.

— Дивись! — вигукнув Джейсон, показуючи під ноги.

Насправді «прірва» виявилась не ширшою за каналізаційний люк: на камені й досі виднілися поржавілі сліди від старого металевого ободу.

— Напевно, колись тут була кришка… або ґрати… — промовив Рік.

Джейсон протягнув руку Джулії, але дівчинка проігнорувала його і сама перестрибнула через яму, намагаючись не дивитися вниз.

— Ну ж бо, ходімо, — промовила вона, запаливши й собі свічку, і рушила вперед.

Хвилину чи дві всі йшли мовчки, поки тунель раптом не закінчився.

— Знову стоп! — роздратовано вирвалося у Джулії.

Підійшовши до неї, Рік із Джейсоном побачили печеру з голими стінами, видовбану просто у скелі. На перший погляд, вона не мала іншого виходу. Підлога теж була викладена тесаними каменями, як і у круглій кімнаті, з якої вони прийшли, проте значно меншими. Стелю перетинало товсте ребро, на кшталт тих, що можна побачити в готичних соборах.

— Здається мені, тут все й закінчиться… — промовила Джулія, роззираючись навколо.

За звичкою всі троє почали розглядати стіни, підлогу й стелю печери, підносячи до них свічки. Діти намагалися не пропустити жодної деталі: той, хто видовбав цю печеру, міг підготувати для них ще одне випробування.

— Ну, ні! — промовила Джулія після першого безрезультатного огляду кімнати. — Тепер вже я назад не піду!

Вона всілась навпочіпки посеред печери і стала розглядати її ще пильніше.

— Так, виходу немає… — пробурмотів Рік, торкаючись вигнутих стін. Вони сходилися до ребра на стелі так само, як дощана обшивка судна сходиться до кіля. Що довше хлопець розмірковував про цю схожість, то більше йому здавалось, ніби він потрапив під перевернутий човен. Рік згадав ті дні, коли бігав пляжем і ховався під перевернутими рибальськими човнами, які витягали на берег, щоб просушити.

— Мені здається, що я зараз стою під перевернутим човном, — промовив він вголос, вказуючи близнюкам на «кіль» на стелі й на обтічну форму печери.

— А як же вибратися з-під перевернутого човна? — запитав його Джейсон.

— Двома способами… — посміхнувся Рік, — або накивати п’ятами, коли господар трохи підніме човен і помітить тебе, або… самому підняти човен за борт та висковзнути з-під нього…

Хлопці почали обмацувати сантиметр за сантиметром ті місця, де стіни сходилися з підлогою.

— Камінь… камінь… камінь…

Джулія все ще сиділа в центрі печери. Вона піднесла догори свічку і почала щось рахувати:

— Один… два… три… чотири…

Джейсон із Ріком розчаровано закінчили обхід печери по колу.

— Тут скрізь лише камінь!

ТЛАК! — почувся звук, і наче щось важке прокотилося кам’яними стінами.

Хлопці обернулися до Джулії.

Біля її ніг знову щось клацнуло: ТЛАК!

А потім ще: ТУ-ТУ-ТУ-ТУ-ТЛАК!

— Здається, я щось знайшла… — задоволено повідомила дівчина.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор підійшов до панорамного вікна у вежі й різким рухом зачинив його.

— Рано чи пізно доведеться тебе полагодити… — пробурмотів він, озираючись.

Щойно садівник зачинив вікно, як струмінь крижаного повітря, що піднімався знизу, різко вщух.

Нестор уважно оглянув флот з маленьких копій і задоволено зауважив, що щоденник, на якому стояв корабель «Око Нефертіті», зник.

Старий посміхнувся та вийшов з кімнати.

У дзеркальних дверях навіть крізь темряву будинку він зміг розгледіти віддзеркалення чоловіка, розмиті обриси якого майже поглинула тінь.

Ніхто з них довго не наважувався порушити тишу.

— Діти пішли вниз… — нарешті прошепотів Нестор.

За вікнами й досі ревла буря.

— Я на це й розраховував, — відповів чоловік.

Він справді на це розраховував, але й добре усвідомлював, що між тим, на що розраховуєш, й тим, чого досягаєш, лежить справжня безодня.

— Але я затулив двері…

— Хіба це розумно?

Нестор озирнувся.

Він ледь стримувався від спокуси збігти цими сходами, але пильно поглянув на віддзеркалення й промовив:

— Вони молодці. Вони сміливі, їм по-справжньому щастить. Але насамперед вони молодці. Вони заслуговували на цю спробу.

— Ніхто їм нічого не пояснював, не давав жодної поради. Вони могли собі зашкодити… Може, вони нічого й не зрозуміють. А якщо зрозуміють і… натраплять на двері. Що тоді?

— Тоді… не знаю.

— Якщо вони їх відчинять, станеться біда.

— Може, й ні. Вони молодці. Я залишив їм… — Нестор виправився. — Я послав Джейсонові підказку, щоб він нею скористався.

Між ними знову запала тривала тиша.

— Хіба таке буває, щоб одинадцятирічний хлопчик керувався… чиєюсь підказкою?

— Хтозна, може, й буває. Я обирав їх дуже ретельно.

Чоловік на якусь мить замислився, а потім похитав головою.

— Насправді вони обрані випадково.

Нестор не відповів. Він швидко, наскільки міг, спустився сходами, увійшов у кам’яну кімнату й побачив відсунену шафу. Потім подивився на двері — вони були зачинені.

Усі чотири ключі діти забрали із собою, а на підлозі залишили лише декілька пожмаканих аркушів.

Нестор насупився і попрямував до вітальні, де ніжно погладив статую рибалки й підняв з підлоги свій плащ.

Потім він навстіж відчинив двері у дощ.

У нього не виходила з голови ця розмова: Нестор і сам добре знав, що діти обрані навмання. Але інших варіантів було не так вже й багато: або вони, або міс Ньютон.

— Іноді випадковість краще за ретельний відбір, — пробурмотів старий садівник, виходячи з вілли Арго.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Точно в центрі підлоги лежали чотири великі камені.

Джулія помітила, що варто легенько натиснути на них, як вони починають розвертатися на дев’яносто градусів, і при цьому лунають такі звуки, як при заведенні якогось механізму.

— Я переконана, що загадка — у цих чотирьох каменях, — заявила дівчина, посміхаючись. — Ви чуєте цей звук, коли я їх повертаю?

ТЛАК! ТЛАК!

— Схоже, ти маєш рацію, — погодився з нею Рік. — Але як саме треба їх повертати? І що робити потім?

— Це неможливо… тут безліч варіантів! — мало не простогнав Джейсон.

Однак Джулія почала рішуче повертати всі камені.

— Ти знаєш, що робиш, Джуліє? — запитав у неї брат.

— І гадки не маю, — відказала дівчина, спокійно продовжуючи повертати камені. — Але в мене немає бажання морочитись годинами над тим, як вони мають повертатися…

Раптом із-під землі почувся гуркіт.

— Джуліє! Обережно! — вигукнув Джейсон.

Джулія зачекала, доки гуркіт стихне, а потім знову взялася за своє.

— А з чотирьох один тебе поведе вниз, хіба не так? — промовила вона сама до себе вголос. — Ну ж бо, камені! Повертайтеся!

Джейсон розгублено дивився на сестру:

— Ти маєш на увазі, що один із цих каменів поведе вниз?

ТЛАК! ТЛАК! ТЛАК!

— Авжеж! — підтвердила Джулія.

Підлога в кімнаті задрижала, й почувся скрегіт, ніби десь обернулися старовинні залізні шестерні.

— Ну ось! — заявила Джулія, підводячись.

Зі скрипом один із каменів раптом відсунувся.

— Ну звичайно! Це люк… — промурмотів Джейсон, із щирим захватом поглянувши на сестру.

— Трясця! Як ти це зробила? — запитав приголомшений Рік.

Свічки почали надто швидко зменшуватись. Щоби знову не опинитися в цілковитій темряві, друзі вирішили залишити горіти лише одну з них. Тримаючи її перед собою, Джейсон, Джулія та Рік змогли зазирнути всередину люка.

— Ну, що там? Є якісь сходи?

Рік став навколішки і навпомацки обстежив темний отвір. Джейсон підсвічував йому недогарком свічки.

— Ні. Це не сходи. Поверхня гладенька… я би сказав, що це ринва! — у голосі хлопця відчувалася стурбованість.

Геть розгублені, вони всі разом посідали на підлогу, аби вирішити, що робити далі. Світло свічки тьмянішало. Темрява, що густішала навколо, тільки підсилювала їхню занепокоєність. Діти не зводили очей з люка. Він був достатньо великий, щоб будь-хто з них міг залізти туди і з’ясувати, куди веде ця ринва. Проте ніхто не мав бажання пірнути в темряву назустріч невідомості.

— От якби ж ми взяли мотузку… — вкотре дорікнув їм Рік.

— Джейсоне, в мене ідея! — Джулія навпомацки дотягнулась до словника й оглянула його з усіх боків. — Ідіть сюди та слухайте! — покликала вона. Потім присіла навпочіпки перед самим люком і пустила словник ринвою.

Книга негайно зникла в темряві.

Рік подивився на Джулію і пополотнів.

А дівчина спокійно прислухалась, щоб дізнатись, що станеться зі словником. Було чути, як він ковзає, ковзає і ковзає… аж доки все не стихло.

— Можна поцікавитися: нащо цей експеримент? Щоб втратити єдину корисну річ, яка в нас залишилася? — спитав її розлючений Рік.

Джулія задумливо почухала потилицю.

— Не знаю. Я сподівалася щось… почути. Наприклад, чи не впаде він у воду.

— А якби він все-таки впав У ВОДУ? — не вгамовувався Рік.

— Гаразд, тоді б ми знали, що ринва веде до води.

— І тоді б ми залишилися зі словником, яким геть неможливо користуватися, який… який… — Рік показав на отвір із ринвою, а потім нервово знизав плечима.

— Уже нічого не поробиш, — промовив Джейсон.

— Уже нічого не поробиш! — передражнив його Рік. — Звідки ви взялися такі розумні? Ти підходиш у повній темряві до краю ями й пробуєш перескочити її. А твоя сестричка, щойно знайшовши потаємний хід, кидає в нього словник, аби з’ясувати, що з цього буде… Як вам взагалі таке спадає на думку? Правильно радив мені татусь не довірятися містюкам. Дідько! Ви так швидко втілюєте в життя свої абсурдні ідеї, що я навіть не встигаю сказати вам: «Ні! Зачекайте!»

Розлючений хлопець підхопився і пішов геть, усе ще бурмочучи щось собі під ніс.

Джейсон із Джулією обмінялись довгими змовницькими поглядами.

— Схоже, ти розлютила його… — прошепотів хлопець сестрі.

— Ай, ай, ай, — спробувала віджартуватися Джулія, але її посмішка вийшла напруженою.

Їй важко було це визнати, але Рік на сто відсотків мав рацію. Цілий день Джулія дорікала братові, але зараз саме вона зробила найбільшу дурницю. І це після того, як самотужки спромоглася знайти люк у підлозі.

— Я все владнаю, — пообіцяв їй Джейсон, підвівся і рушив до Ріка, рішуче налаштований поговорити з другом.

Тіні хлопців, які падали на освітлену свічкою стіну печери, були схожі на тіні двох велетнів.

Джулія перевела погляд на ринву, потім на Ріка, який саме скинув з плеча руку Джейсона.

Дівчина посунулася до краю й опустила ноги в люк так, що її підошви доторкнулися до слизького каменя.

— Словник зміг з’їхати… — прошепотіла вона, підбадьорюючи себе. — Я теж зможу.

Потім відштовхнулась від краю й наполовину зникла в отворі.

— Хлопці! — гукнула Джулія, перш ніж з’їхати. — Йдіть сюди та слухайте!

Джейсон із Ріком обернулися.

— Ні, Джуліє, ні! — закричав Джейсон.

Рік стояв немов скам’янілий.

Джулія посміхнулась до нього, немовби кажучи: «Пробач, Ріку, я накосячила, але зараз усе виправлю».

І поїхала вниз.

Рік та Джейсон розгублено товклися навколо люка.

— ООООООХ-уУУХ! — горлала Джулія десь нижче. А потім: — ЙЕЕЕ-АААХ! — Трохи згодом ще й: — ААААААХ-ООООООХ-УУУУУУХ-ААААААХ!

І раптом — тиша.

— Джуліє! — крикнув Джейсон, коли не стало чути галасу сестри. — ДЖУЛІЄ! ДЖУЛІЄ-Є-Є!

Гукаючи сестру на ім’я біля цієї чорної ями в підлозі, він майже втратив відчуття реальності.

Рік відштовхнув друга від люка і попросив помовчати хоча б хвилинку, бо інакше вони не почують Джулію, якщо вона щось крикне у відповідь.

І справді, щойно Джейсон замовк, звідкись здалеку почувся її голос:

— Це неймовірно! Фантастично! Хлопці! Не може такого бути! Не…

— Здається, з нею все гаразд… — зауважив Рік.

— І сто відсотків, що ринва не доходить до води… — засміявся Джейсон з полегшенням.

Хлопцям теж кортіло побачити, що ж там такого фантастичного внизу. Вони поквапом сіли в ринву та помчали до Джулії.

У ринві панувала цілковита темрява. Джейсон відчував, що пролітає над якимись отворами, а іноді по якихось рівчаках, схожих на нірки комах. Він нісся із шаленою швидкістю, час від часу трохи підстрибуючи. Але камінь був мокрим та слизьким, тому з’їжджати було легко: тертя майже не відчувалося.

Після кількох жахливих митей у хлопця з’явилося п’янке відчуття розкутості, і він так само, як і Джулія, заволав уже за першим поворотом:

— ЙЕЕЕ-АААХ!

А за другим:

— УУУУУУХ-АААХ!!

Позаду, чи радше над собою, Джейсон чув, як галасує Рік. Поступово спуск ставав більш пологим, але Джейсон продовжував летіти, немов ракета. Невдовзі його викинуло на піщаний берег, де він більш-менш м’яко приземлився.

На піску хлопець перекрутився, мов м’ячик, і нарешті розплющив очі. Тільки зараз він зрозумів, що весь цей час його очі були закриті.

Першим, що побачив Джейсон, був «Словник забутих мов».

А потім хлопець помітив сестру.

Джулія стояла в кількох метрах від нього і захоплено роззиралася навколо. Повільні морські хвилі ледь доходили до берега. У повітрі танцювали сотні крихітних мерехтливих цяточок, які загоралися одна за одною вздовж стін печери.

Джейсон підвівся.

— Земля-світло… — недовірливо промурмотів він, спостерігаючи за танцюючими цяточками світла.

— Ні… — промовила Джулія. На долоні в неї лежала глиняна кулька, яку вона обережно розламала. Усередині хлопець побачив тріпотливе тільце комахи. — Це звичайні світлячки, Джейсоне.

— Світлячки… — пробурмотів хлопець.

— О-о-о-х! — вигукнув голос позаду нього.

У Джейсона врізалась друга ракета, запущена із шаленою швидкістю, і він впав обличчям у пісок.

Це прибув Рік.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон, Рік і Джулія підійшли до самого надбережжя, розглядаючи грот, в якому вони опинились. Навколо кружляли сотні світлячків. Від комашок гротом розходилось м’яке світло, наче влітку перед світанком, і лише висока стеля залишалась у темряві. Стіни печери заходили в море. Поверхня води була схожа на рідке дзеркало, яке легенько рухала течія, і ледь помітні хвильки неспішно накочували на берег. Ззовні долинав шум негоди: там, за стінами грота, у відкритому морі, розігрався справжній шторм, і було чутно, як хвилі розбиваються об скелі.

На березі, де опинилися діти, могло вміститися ще з десятеро людей. Він тягнувся до маленького дерев’яного причалу, до якого був пришвартований корабель.

Налякані й зацікавлені водночас друзі не зводили з нього очей.

Масивний корпус, високий ніс і корма — корабель просто вражав своєю величчю. З обох його бортів стирчали довгі ряди весел, які, здавалося, були готові цієї ж миті вдарити по воді. Корабель граційно піднімався і знову опускався на хвилях, від чого на кормі ледь чутно подзенькував якірний ланцюг.

— Я в житті не бачив нічого подібного… — нарешті порушив тривале мовчання Рік. Очі хлопця поширилися від захвату.

— Напевно, це корабель старого Улісса Мура? — зробила припущення Джулія.

— Можемо закластися, сестричко.

— А мені здається, що це корабель вікінгів, — сказав Рік.

— Але ж я не бачу тут жодного виходу, — здивовано пробурмотів Джейсон, стежачи за польотом світляних комах.

І дійсно, не схоже було, щоб цей грот мав якийсь вихід. Він більше нагадував величезний критий басейн, між кам’яних стін якого на широченному дзеркалі моря стояв дивовижний корабель. Щоразу, коли зі стелі падали крихітні крапельки води, на морській поверхні утворювались невеличкі кола, які поступово збільшувалися в діаметрі.

— Цікаво, як сюди потрапив цей корабель… Як ви гадаєте, де ми зараз? У гроті давніх друїдів?

Спочатку ніхто не наважувався відповісти.

— Гадаю… гадаю, що корабель було збудовано безпосередньо тут, у гроті… — нарешті припустив Рік. — Можливо, його збудували ті самі люди, які зробили таємний хід сюди.

Ідея Ріка, як і завжди, здавалась найбільш логічною.

— І якого ж він розміру? — запитав Джейсон.

— Щонайменш двадцять метрів, — не забарився з відповіддю Рік.

— Я маю на увазі грот.

Хлопчина з Кілмор-Кова лише знизав плечима. Печера була величезною, можливо, вона простягалася під усією Солоною скелею.

— І де ж це ми опинились, Джейсоне? — отямившись, прошепотіла Джулія.

— Гадаю, що ми у приватному басейні вілли Арго! — відповів їй брат. — Можливо, сюди дещо складно дістатися, але він, безумовно, вищого ґатунку: природне освітлення комахами, прогулянковий корабель вікінгів, приватне узбережжя… Правда, у тіні, але…

Джулія похитала головою.

— Здається, це місце вже давненько ніхто не відвідував.

— Чому це?

— Ти бачив, у якому стані хід? Отвір, завалений камінням, яма в тунелі… й, нарешті, поглянь на цих світлячків.

— І що з того?

— Хіба можливо, щоб у Кілмор-Кові досі ще ніхто не бачив, що із цього отвору просочується світло? Чому ніхто не помічав, що скеля вночі світиться?

— Іноді люди помічали, — втрутився Рік. — Просто ніхто такого й уявити не міг.

— А що ж вони тоді собі уявляли?

— Наприклад, що це було віддзеркалення світла на білих каменях із сусідніх будинків або з маяка. Або щось загрозливіше: вогні Солоної скелі — відблиски, тіні, що виникають і зникають… Насправді в будь-якому приморському містечку можна почути чимало таких байок. У кожного мореплавця є своя оповідка про таємничі вогні, що з’являються в морі.

— Закладаюсь, що твій тато…

Але Рік не дав Джейсону договорити:

— Мій батько ніколи не розповідав мені про такий корабель. І я гадаю, що корабель ніколи не виходив із грота. Інакше хтось би його, безумовно, побачив, і тоді про нього б ходили чутки. Справжня загадка цього місця — корабель, а не вогні.

Діти піднялися на причал, старі дошки якого стали загрозливо скрипіти під ногами. Зовсім поруч граційно покачувався корабель.

Джейсон оглянув порожні кочети[5] вздовж борта та підняті вгору весла, які нагадували йому вишикуваних дерев’яних солдатів. Джулія не відводила погляду від грот-щогли, що була рази у чотири довшою за весла і завтовшки з віковий дуб. Похитуючись разом з кораблем, вона була схожа на велетенський палець, який указував у небо.

Рік підійшов до носа з різьбленого дерева, що нагадував велику кому.

— Він чудовий, вам так не здається? — зауважив хлопець і провів рукою по деревині. Цей дотик наповнив його теплом і впевненістю. Оскільки близнюки не промовили ані слівця, Рік продовжив: — Я маю на увазі, що, якби я захотів спроектувати досконалий корабель, він би мав саме такий вигляд. Саме таку форму, щоглу посередині й весла — як на античних кораблях…

— У цього судна є назва? — поцікавився Джейсон.

— Саме це я й хотів з’ясувати… — відповів Рік і показав на корпус корабля, де було написано:

— Меті… е, — прочитав він.

— Як?

— «Метіе». Цей корабель називається «Метіе».

— Що за бридке ім’я! — фиркнув Джейсон.

— Мені здається, що остання літера не «Е», — зауважив Рік. — Можливо, це написано не нашою мовою…

— Цілком ймовірно! Ти колись раніше чув таке — «Метіе»?

— Ми можемо зазирнути в наш словник і прочитати, — втрутилася Джулія. — Попри подорож ринвою, він все ще у бездоганному стані… — дівчина зробила гримасу Рікові.

— Може, піднімемось на борт? — запитав Джейсон.

Борт корабля був лише на метр вище від причалу, до того ж тут лежала широка дошка, яку можна було використати як трап.

Очі Джейсона засяяли.

Рік узяв дошку і за допомогою близнюків перекинув її на борт. Потім, театрально уклонившись, дав дорогу Джейсонові.

— Тільки після вас, капітане Джейсоне…

Джейсон спершись на плече приятеля, відповів йому таким же театрально-люб’язним тоном:

— Дякую, капітане Ріку… — потім обернувся до сестри, яка дістала словник, й додав: — Капітане Джуліє, я чекаю вас на борту нашого корабля!

Він ступив два кроки по дошці й стрибнув на палубу.

Корабель був цілком зроблений з дерева. Під його палубою розташовувався трюм. Уздовж бортів стояло по десятку дерев’яних лавок, а навпроти них вишикувались весла, кожне з яких кріпилося до відповідного кочета за допомогою ланцюга.

— Це для того, щоб не втратити весло у відкритому морі… — пояснив Рік.

— Добре, капітане Ріку, — похвалив його Джейсон.

— «Метіс»! — вигукнула Джулія, гортаючи сторінки «Словника забутих мов». — Цей корабель називається «Метіс», і назву написано давньогрецькою мовою.

— Ага, ось воно що… — промурмотів Джейсон. — Справді, «Метіс» — це значно краща назва, ніж «Метіе».

— І що вона означає? — поцікавився Рік.

— М-м-м… так. Метіс — значить «мудрість». Так звали першу дружину Зевса, дочку Океана й Тефіди. До речі, у нас цю богиню називають Метіда. Вона була дуже розумною і здібною… зрештою, як і всі жінки!

Джулія закрила словник і пішла оглянути трюм:

— Він порожній! Тут немає нічого… — у її голосі чулося розчарування.

Десь у глибині душі вона не втрачала надії знайти великий скарб, який хтось залишив тут, у таємних сховках під скелею.

Проте корабель виявився лише порожньою шкаралупкою.

На грот-щоглі, що стирчала в центрі палуби, не було вітрил — лише чотири товстенні линви, вкриті сіллю. Вони тягнулися від самої верхівки до бортів, носа й корми.

— Жодних вітрил… — пробурмотів Рік. — Цей корабель ніколи не виходив у море… Або виходив дуже давно. Проте каркас у гарному стані: навіть інкрустація збереглася. Здається, тередових на ньому не було…

— Тере… як?

— Тередові — це морські молюски-древоточці, вони живляться деревиною суден. Роблять собі нірки в обшивці кораблів і потихеньку знищують її, — пояснив Рік, і у Джейсона аж нижня губа відвисла від здивування.

Два юних капітани разом пішли на корму. Там з обох боків корпусу стирчало по веслу, значно ширшому за інші. Їхні пази були розташовані десь на метр нижче від верхнього краю бортів.

— Це керма, — сказав Рік. — Вони розташовані з обох бортів, і з їхньою допомогою мореплавці маневрують кораблем.

Він показав Джейсонові, що до кожного з керм зверху кріпиться ще дерев’яна поперечина, через що вони схожі на нахилену на бік літеру «Г». Завдяки цим поперечинам можна керувати кораблем, стоячи посеред палуби.

— А це що? — запитав Джейсон, вказуючи на невеличкий дерев’яний будиночок.

— Це капітанська каюта, — відповів Рік, крокуючи до входу.

Хлопець обережно відсунув стару джутову завісу, зіпсовану вологою й часом, і зазирнув усередину. Йому довелось використати запальничку, щоб освітити приміщення.

Капітанська каюта здавалася порожньою і занедбаною. Усе, що залишилось від старих шпалер, звисало шматтям зі стелі та стін.

Під однією зі стін стояло старе ліжко, затиснуте між двома скринями. До протилежної стіни була пригвинчена дошка, яку, напевно, використовували як стіл. На дошці стояв свічник з трьома недогарками.

Поряд зі свічником хлопці побачили книгу.

Рік наблизився до стола, запалив недогарки і тремтячою рукою доторкнувся до книги.

— Це, мабуть, бортовий журнал капітана… — прошепотіла Джулія, підійшовши до хлопців.

Рік обережно доторкнувся до обкладинки з чорної шкіри й відкрив книгу.

Ззовні, у відкритому морі, спалахнула величезна блискавка, освітлюючи обрій.

⁵ Кочети — пристосування для кріплення весел. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

На першій сторінці чиїмось елегантним почерком було написано:

«17 вересня останнього року

Напевно, це остання подорож «Метіди», нашої розумної мандрівниці, що виконувала всі наші забаганки і несла нас, куди ми хотіли. Але настав день, коли нема кому зрушити її з місця. Руки, що тримали кермо, більше не можуть цього робити. Мої — надто старі та знесилені, а людини, яка всюди мене супроводжувала, взагалі не стало. Безжальний час зупинив наші пригоди. Нині, коли якір незрушно лежить на дні цієї прихованої від усіх гавані, мені лишається тільки згадувати про те, що ми бачили і пережили, про місця, які відвідали, й події, свідками яких ми були. Але мої мрії про гавані, до яких ми так і не дісталися, ще живі. Утім, мрії та спогади зроблені з одного й того ж тіста, яке треба повільно випікати, щоб вийшов запашний хліб, здатний втамувати нам голод у старості.

Так, я вже постарів. Постарів і наш корабель, але він ще здатен подолати будь-які відстані й перепони в часі, йдучи за течією бажань своїх капітанів. Зараз, моя люба «Метідо», зупинись!

Тебе, що зроблена з деревини священного дуба, благаю: дай спокій своїм веслам!

Капітанів у тебе вже немає. І вже немає Покровительки Злодіїв, через яку доводилося маневрувати під штормовими вітрами.

На добраніч, люба «Метідо», бо я віддаю тебе ночі».

Рік провів пальцем по останньому рядку, перегорнув сторінку й побачив, що решта аркушів — чисті.

— Що ви на це скажете? — запитав він.

— Я знаю, хто це писав, — відповів Джейсон.

Хлопець дістав щоденник, знайдений ним у вежі, й поклав поряд із цим. Відкрив першу-ліпшу сторінку й порівняв обидва почерки: щоденники були написані однією рукою.

— Це останній щоденник старого Улісса…

— Він пише про пригоди, подорожі й далекі гавані… — промовила Джулія. — Напевно, він багато чого побачив з борта цього корабля під назвою «Метіда».

— Можливо, все це тільки його уява… — заперечив Рік. — Я не впевнений, що на цьому кораблі можна вийти у відкрите море.

Джейсон погортав єгипетський щоденник і сказав:

— І все ж таки тут так докладно розповідається про Єгипет, ніби оповідач насправді там був…

— Але він не міг дістатися туди весловим судном! — вигукнув Рік. — У корабля немає ані двигуна, ані котла, ані вітрил!

— Він може ходити й на веслах!

— Думаєте, це легко — знайти двадцятеро охочих йти на веслах з Англії до Єгипту? Я гадаю, що ні. А якби такі люди й знайшлись, про них би кричали всі телевізійні канали!

Рік замалим не плакав. Читаючи рядки останнього щоденника, він думав про тата, який не встиг зістаритися в морських подорожах. У нього не було можливості виплекати свої спогади, мрії й навіть попрощатися зі своїм човном. Одного дня море забрало їх разом — і його, і човен — і вирішило більше не повертати.

Рікові дуже важко було поділитися цими думками, тож він лише перепросив Джейсона й почав нервово крокувати каютою.

— Що робитимемо? — нарешті запитала Джулія.

— Будемо вибиратися звідси, — відповів Рік.

Він вийшов на палубу в оточенні рою світлячків, які ніби заспокоювали його.

— Ріку?

Джейсон із Джулією споглядали за ним з порога капітанської каюти.

Рік посміхнувся, потім роззирнувся навколо й запитав близнюків:

— Як гадаєте, в якому напрямку треба шукати вихід?

З палуби можна було добре розгледіти весь грот. На березі, де був пришвартований корабель, крім ринви, іншого виходу діти не помітили. Морська гладінь займала майже весь простір, за винятком ще однієї невеличкої смужки піску на протилежному боці. Цей пляж був дуже схожим на той, куди вони прибули: там так само був невеличкий дерев’яний причал, але замість ринви виднілися вузькі чорні східці, що вели до дверей з масивним кам’яним одвірком, як і в круглій кімнаті.

— Інтуїція підказує мені, що ми маємо піднятися тими сходами і пройти крізь двері, — сказала Джулія.

— Але як ми це зробимо?

Вони уважно роззирнулися, але не побачили жодної дороги, яка б з’єднувала два береги. Звичайно, було ще море.

Рік перехилився за борт і подивився у воду, темну й густу, немов нафта. Змірявши очима приблизну відстань до протилежного берега, він тільки похитав головою:

— Взагалі-то, пливти доведеться далеченько… Сподіваюсь, там немає водовертей.

— Ти хочеш вплав дістатися того берега? — приголомшено запитав у нього Джейсон.

— А може в тебе є інша блискуча ідея?

— Ми могли б пошукати якусь стежку вздовж стін печери… Гадаю, що ми її знайдемо!

Джулія уважно поглянула на друзів.

— Можна скористатися кораблем, — запропонувала вона згодом. — Чи, гадаєте, це буде важкувато?

— Що? — знову роздратувався Рік. — По-перше, це й справді важкувато! Ти розумієш, скільки потрібно зусиль, щоб зрушити цей корабель з місця? І, по-друге, хто піде на весла? Хто стане за кермо?

— Можливо, вистачить лише підняти якір…

Обличчя Ріка почервоніло від гніву:

— Тільки не треба ваших містюківських вигадок! Корабель — це вам не іграшка! Щоб ним керувати, потрібні знання, здібності, сила… і фортуна. А що ми з вами із цього маємо?

— Ти недооцінюєш себе, Ріку, — заперечив Джейсон. — Насправді все це в нас є! Ти знаєш море і багато чого вмієш. Скільки годин ми вже мандруємо в темряві, озброєні лише бажанням побачити, що там… далі? Ми хотіли дістатися сюди — і ми на це спромоглися! Урешті-решт ми розв’язали безкінечну низку загадок: незрозумілі написи, таємні фрази, відкрили хитромудрі замки… Особисто я називаю це здібностями! Авжеж… ти кажеш, що тут потрібна ще й сила. Гаразд, жодного з нас сильним не назвеш. Але ж ми лише підлітки! Проте разом ми здатні гори зрушити. Ти тільки скажи, що нам робити. І до того ж мені завжди таланить: я залишився живим, хоча сьогодні вже двічі ризикував життям! І Джулії щастить не менше за мене.

Сестра зацікавлено поглянула на нього.

Та Джейсон ще не вгамувався:

— Нам дійсно поталанило, бо лише тиждень тому ми ще були в нашій квартирі та грали в комп’ютерні ігри, як це роблять мільйони інших дітей у Лондоні… і ось ми тут, у цьому неймовірному гротові, на кораблі, що здається магічним, поряд із другом — таким само неймовірним, як і все те, що тебе оточує. Хіба це не фортуна? Таким везінням не можна нехтувати!

— Гарна промова! — вигукнула Джулія. Цього разу вона була на сто відсотків згодна з братом.

Джейсон наблизився до Ріка й додав:

— Глянь на той берег, Ріку. Не такий він вже й далекий. Але я б краще спробував дістатися туди на якомусь шматку деревини, ніж пливти у воді в темряві. Якщо ми опинимось у воді, тоді, звичайно, попливемо. Але, я гадаю… ні, я впевнений…

— Що ми сюди потрапили невипадково! — договорила замість нього Джулія.

— Так, — погодився Джейсон. — Я вважаю, що ми потрапили сюди невипадково. Ви хіба не чуєте? Тут ніби все ледь чутно промовляє до нас: «Ви знайшли її, вона ваша! Піднімайте якір, будьте її капітанами. Хоча б на день станьте капітанами «Метіди»! » Ну ж бо, Ріку! Невже ми не зможемо повести цей корабель звідси… туди!

Джейсон показав пальцем на берег, де були вони, а потім на протилежний. Опустивши руку, він побачив, як заіскрилися очі Ріка.

— Ну, що ви на це відповісте, капітане Ріку? — поквапив Джейсон друга трохи хрипким, як у кіногероїв, голосом. — Зрушимо цього воза?

Рік стиснув кулаки. Він відчував водночас і хвилювання, і лють, і сумнів, і трохи безумства. Але внутрішня боротьба тривала недовго, і врешті хлопець відповів:

— Гаразд, зрушмо його, капітане Джейсоне!

Джулія поклала йому руку на плече.

— Капітане Джуліє, — промовив Рік, не обертаючись, — запевняю вас, що ми не вийдемо з цього грота й не повернемося додому, доки не розкриємо кожен з його секретів! — Потім хлопець підскочив й вигукнув: — Уперед, друзі! Рушаймо!

Усі одночасно зірвалися з місця, неначе достеменно знали, що треба робити.

Рік віддав свій перший наказ: позносити до капітанської каюти все, що могло би їм знадобитися.

Джейсон підніс руку до чола, салютуючи.

— Буде зроблено, капітане Ріку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік спробував видертися на грот-щоглу, чіпляючись за невеличкі зарубки на ній. Він хотів зрізати бодай одну з чотирьох линв, бо вона могла їм знадобитися.

Хлопець поклав у кишеню ніж, який взяв на кухні вілли Арго, і, зціпивши зуби, почав поволі лізти вгору. Коли він, щомиті ризикуючи гепнутися на палубу, подолав уже приблизно половину відстані, з капітанської каюти вийшла радісна Джулія.

— Погляньте сюди! — гукнула вона хлопцям. — Скрині повні мотузок!

Рік пирхнув. І як же він сам не здогадався зазирнути туди? Хлопець почав спускатися так само обережно, як перед тим ліз угору.

— І нащо потрібні всі ці мотузки? — запитали в нього близнюки.

Рік уважно оглянув вітрильні линви: деякі з них прогнили, але більшість була у задовільному стані. Хлопець із загадковим виразом обличчя порозкладав їх на палубі, а потім підвів близнюків до корби — приладу для підняття якоря. Він складався з дерев’яного барабана та руків’я у формі літери «Г», прокрутивши яке можна було витягнути якір.

Та руків’я аж ніяк не хотіло крутитися. Безумовно, воно заржавіло від часу і його заклинило. Діти спробували разом зрушити його з місця.

— Взяли!

— Взяли!

— Взяли!

Коли вони вже хотіли облишити цю справу, корба скрипнула й піддалася. Доклавши всіх зусиль, друзі спромоглися зробити чверть оберту, потім половину й нарешті повний оберт. Кілька ланок, вкритих крапельками води, намоталося на вісь.

Украй повільно, зі скрипом, пхиканням, зойками, вони все ж таки підняли з дна якір, який важив більше, ніж усі вони разом узяті.

Поки Рік із Джейсоном крутили корбу, Джулія перехилилась за борт і контролювала, аби якір не пошкодив обшивку.

— Я його бачу! — вигукнула нарешті дівчина. — Ви витягнули його!

І раптом корабель рушив з місця.

Рік відійшов від корби та наказав гучним голосом:

— Джейсоне, йди до керм! Джуліє, опусти пару весел: одне — з штирборту, а друге — з бакборту!

Але Джулія так і залишалась стояти на місці, не розуміючи, як виконувати цей наказ.

— Опусти весла! Одне з правого борту, а друге з лівого! — повторив їй Рік.

Джейсон наблизився до одного з весел-керм, схопив його за держак і запитально глянув на свого рудоволосого приятеля.

— Опускай! — крикнув Рік.

Джейсон одразу ж опустив весло, і воно різко занурилось у воду, мало не потягнувши за собою й самого керманича.

— Та не так! Тримай кермо за ту поперечину. Тримай міцно! Міцно тримай!

У Джейсона ледь очі не повилазили від напруги. «То легше сказати, аніж зробити… Не так вже й просто тримати його міцно! » — подумки відповів він Рікові.

— Ми рушили! — закричала Джулія. — Хоча тепер… ні! Тепер знов рушили!

І справді, корабель спочатку рушив уперед, до протилежного берега, але потім, немов натрапив на течію, яка повернула його назад. Урешті-решт, корабель знову зупинився.

Рік роздратовано опустив кермо зі свого борту й покликав друга:

— Джейсоне, йди-но сюди! Тобі доведеться керувати самому. А ми з Джулією сядемо за весла. Тримай керма прямо, спочатку одне, потім друге, гаразд? Ти маєш спрямовувати ніс корабля на двері на тому березі.

— Ріку!

— Спробуй! Спочатку одним кермом, потім другим.

— Гаразд! Я спробую! — відповів другий капітан, міцно тримаючи поперечину свого керма.

Рік побіг до Джулії, наказав їй взятися за весло, а сам схопив інше, на протилежному борті.

— Ти вмієш веслувати?

— Ні, — ледь вимовила перелякана Джулія.

— Лихо та й годі! — Рік розчаровано озирнувся. Хлопець розумів: якщо не почати веслувати негайно, «Метіда» попливе у протилежному напрямку, і вони повернуться туди, звідки відчалили. — Тоді вам доведеться помінятися місцями! Ти підеш до керм, а Джейсон прийде веслувати! Мерщій! — наказав він.

— Джейсоне, я біжу до керм! — гукнула йому Джулія.

Джейсон, приголомшений і стурбований, лише кивнув. Він стояв на кормі між двома кермами й хапався по черзі то за одне, то за друге.

Не гаючи часу, хлопець помінявся місцями із сестрою і взявся за її весло.

— А ти принаймні вмієш веслувати, Джейсоне? — гаркнув йому Рік.

— Ще б пак! — збрехав він.

— Коли я скажу «три», почнемо веслувати. Опускаємо весла, робимо гребок, піднімаємо весла; знову опускаємо, наступний гребок, знову піднімаємо. Второпав, про що я?

— Так, — відказав йому Джейсон, хоча не второпав анічогісінько.

— Один, два… три! — скомандував Рік.

Він опустив весло у воду, натиснув усією своєю вагою й потягнув на себе. Потім підняв його з води. Джейсон намагався робити так само. Почувши, що весло хлюпнулося у воду, потягнув його на себе, потім підняв.

— Ще раз!

Вони повторили цю вправу.

— Ще раз! — крикнув Рік.

Джейсон швидко опустив весло і підняв цілий фонтан бризок.

Але судно не слухалося.

— Щось його не відпускає! — гукнула їм Джулія. — Ми так і стоїмо на місці!

— Дідько! — вирвалося в Ріка, коли він знову піднімав своє весло. — Це неможливо!

Проте Джулія мала рацію: корабель не рухався.

— Тут, напевно, є ще один якір, — здогадався Рік.

І справді, здавалося, ніби щось міцно тримало їхній корабель біля причалу.

— Ми маємо знайти цей другий якір! Нумо! — звернувся Рік до друзів.

Під час їхнього тупцювання на палубі Джейсонові раптом сяйнула думка. Спочатку він відкинув її, та вона повернулась до нього знову. А що як іншого якоря не існує? Можливо, «Метіда» готова відчалити, та їй чогось бракує… Мети! Мети цієї подорожі. Тут на борту мав би бути прилад, за допомогою якого можна визначити курс, щось на кшталт радарів у літаках. І саме його треба шукати.

«Можливо, — продовжував міркувати Джейсон, — у цього корабля є якийсь суперсучасний двигун? Навіть якщо трюм зовсім порожній…»

Раптом Джейсону здалося, що корабель просто чекає, доки йому сповістять про мету подорожі. Ну, це ж міг бути магічний корабель? У щоденнику зазначалося, що його обшивку зроблено зі священного дуба, тож, можливо, і сам корабель священний?

Священний для кого?

Занурившись у власні фантазії, Джейсон пішов до керма.

— Що це ти робиш, Джейсоне? — закричала Джулія.

Хлопець ледь підвів на неї очі.

— Намагаюсь зрушити його! — відповів він сестрі, рухаючи кермом у воді.

Але корабель не слухався його і стояв неначе прив’язаний.

— Ну ж бо, рушай! — заволав Джейсон, натискаючи на кермо.

Зрештою він припинив тиснути й знову дав волю фантазії… Ось він, капітан Джейсон, веде свій корабель крізь шторм до невідомої землі. Ось відступають стіни грота, а на реях, немов за допомогою чарів, з’являються вітрила…

— Може, ще раз спробуємо веслувати? — вигукнув Рік.

— Ні! Тут справа не у веслуванні, — заперечив капітан Джейсон, рухаючи кермом, щоб обійти айсберг, який існував лише в його уяві. — Розумієте, цей корабель не ходить на веслах!

— А що ж тоді його рухає? Вітрила? Двигун? Чи, може, твої мрії?!

Джейсон примружив очі й тепер бачив лише мерехтіння світлячків у темряві печери.

«Невже? — запитав він самого себе. — Невже це можливо…» І хлопець знову пригадав щоденник капітана. Хіба там не було написано, що корабель йшов туди, куди їм хотілося?

Єгипет…

Старий Улісс був там. І він дістався туди на борту «Метіди». Джейсон знав це достеменно. Для більшої певності хлопець витяг із кишені єгипетський щоденник, на якому, немов на постаменті, ще кілька годин тому стояв корабель «Око Нефертіті».

— Єгипет… — пробубонів собі під ніс Джейсон.

І саме в цю мить він відчув, як дерев’яне кермо завібрувало під його пальцями.

Подув вітру розігнав хмарку світлячків, що крутилися перед його очима.

— Що відбувається? Звідки цей вітер? — викрикнув Рік з палуби.

— Єгипет… — повторив Джейсон, але цього разу голосніше.

Кермо знову завібрувало, а вітерець розсіяв світлячків, які, неначе щось віщуючи, полетіли до вигинів стін грота.

— Джейсоне! Зараз ми знову опинимося в темряві! — запанікувала Джулія. — Зараз щось почнеться!

Джейсон лише кивнув. І справді, щось відбувалося: корабель слухався його. Хлопець знову засунув щоденник у кишеню й міцно стиснув кермо обома руками.

— Тримайтеся! — гукнув він своїм друзям. — Зараз.

А потім чітко й гучно викрикнув:

— Вези мене до Єгипту!

— Джейсоне! Що ти верзеш? — здивувалась його сестра.

Черговий подув вітру хитнув корабель так, що Джулія впала на палубу.

— Я ж попереджав тебе, щоб трималася міцніше! — гаркнув Джейсон. Кермо в його руках аж затанцювало, смикаючись навсібіч.

— Так, до Єгипту! — знову крикнув Джейсон. — Вези мене до Нефертіті й до скарбів Тутанхамона.

Навколо нього завивав вітер, здіймаючи хвилі.

Світлячки зовсім зникли, і грот поглинула темрява.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Облівія Ньютон квапливо крокувала по мармуровій підлозі власного маєтку. Манфред, водій з бандитською пикою, який возив її на віллу Арго, вибіг із бокових дверей.

— Манфреде! — зойкнула Облівія.

Молодик кинув на господарку похмурий погляд, у якому на мить промайнуло задоволення від того, що він спромігся налякати її.

— Міс Ньютон… Я маю вам дещо доповісти, — пробурмотів він хрипким голосом.

Облівія оминула його, поспішаючи в кінець коридора, до яскраво-синіх дверей.

Судячи з усього, вона не хотіла, щоб їй заважали, але Манфред невідступно дріботів услід.

— Я стежив за дітьми, як ви мені й наказали. Ще до того, як пішов дощ, вони спускалися зі скелі покупатися…

— Гм.

Підбори Облівії швидше зацокотіли по мармуру.

— Повертаючись додому, один з них зірвався.

— Чудово! І що, він живий?

— На жаль, так… Він зачепився за якийсь виступ, а друзі витягли його звідти й відвели на віллу.

— Шкода. Значить, не цього разу.

— Але це ще не все. За півгодини потому вони взяли велосипеди й поїхали до Кілмор-Кова, звідки повернулись додому з якимись книжками.

— Вони читають? А усі скаржаться, що діти зараз зовсім нічого не читають! Нехай читають, може, хоча б не накоять біди!

— Здається, вже накоїли…

Облівія різко зупинилась.

— Ти про що?

— Не знаю, як це сталося, але… цієї ночі, перш ніж повернутися сюди, я бачив спалахи у гроті.

Гарне обличчя Облівії скривилося від люті.

— Спалахи? Хіба це можливо?

— Цього я не знаю, міс Ньютон. Річ у тім, що…

— Але як вони спромоглися дістатися туди? Що ще вигадав цей старий? Нестор не зможе мене спинити! Зараз вже ні!

Облівія Ньютон схопила Манфреда за плечі, уп’явшись йому в шкіру нігтями, так що той аж зубами заскреготав від болю.

— Хай там як, але ми маємо йти далі… — прошипіла Облівія. — Ми маємо йти далі, незважаючи ні на що! Зрозуміло? Я розраховую на тебе, Манфреде.

— Гаразд… міс… Ньютон… — простогнав водій.

Він полегшено зітхнув, коли Облівія прибрала свої нігті з його шкіри, а потім обернувся й відчинив сині двері.

— Можете на мене розраховувати, — прошепотів Манфред, коли двері зачинилися і в коридорі залишився лише аромат парфумів Облівії Ньютон. Розтираючи плечі, які ще боліли від її нігтів, він додав: — Покровителька Злодіїв…

У гроті під скелею розігрався справжній шторм. Було таке враження, ніби корабель разом із дітьми опинився у центрифузі величезної кам’яної пральної машини із солоною водою. Судно то виринало, то потопало, нахилялося й зачерпувало воду то одним, то іншим бортом.

Учепившись у линви і лавки веслярів, Рік із Джулією відчайдушно намагались не випасти за борт.

Джейсон, на відміну від них, був заклопотаний тим, як приборкати кермо, що вискакувало з його рук, немов розгарячілий кінь.

— Ми впораємось! — підбадьорював він. — Тримайтеся міцніше!

І коли їм вже здавалось, що печера ось-ось обвалиться та розчавить їх, буря вщухла. Ще мить тому корабель кидало на хвилях заввишки з грот-щоглу — і враз море знову стало спокійним. Корабель перестав хитатися й повільно наблизився до причалу.

Джейсон випустив з рук кермо. Промокла до нитки Джулія озирнулась і вилізла з-під лавки, в яку ще кілька секунд тому вчепилася, немов кліщ. А Рік нарешті кинув линву, якій перед тим довірив своє життя, й розминав напружені руки.

Ні в кого з них не було ані сил, ані бажання щось говорити. Усе, що відбулося, здавалося цілковитим безглуздям. Шторм тривав не більше трьох хвилин, проте це були найдовші, найнескінченніші й найнеймовірніші хвилини їхнього життя.

— Джейсоне, з тобою все гаразд? — запитала його сестра.

У наскрізь промоклому одязі всі троє тремтіли від холоду. На палубі, як і в трюмі, було повно води.

— Що… що це з нами сталося? — запитав Джейсон, ледве тримаючись на ногах.

Рік із Джулією лише похитали головами.

— Ми й гадки не маємо. Сталося, та й потому.

— Ми на протилежному березі, Джейсоне!

Хлопець блимнув очима й роззирнувся. Корабель спокійно похитувався біля причалу на протилежній стороні грота.

— Це… це неймовірно, — посміхнувся Джейсон.

— Я ж тобі кажу, що ми вже на протилежному березі, дивись-но! — і Джулія кивнула на чорні східці, які вели вгору до дверей.

Рік почав скидати із себе мокрий одяг.

— Потім з’ясуємо, що з нами сталося… — промовив він, клацаючи зубами. — Ми промокли до останньої нитки. Апчхи! І нам потрібно якомога швидше обсохнути.

— Я бачила одяг у скрині, що стоїть у капітанській каюті, — згадала стомлена Джулія.

— Тоді ходімо туди, — запропонував Джейсон.

У капітанській каюті вони знайшли запорошений одяг, якому на вигляд могло бути років зо триста. На щастя, вода не позаливала скрині, і всі речі в них залишилися сухими. Діти переодягнулися вже вчетверте за один день — цього разу в недоладні штани, потерті сорочки та грубі дерев’яні сандалі. Не маючи сил навіть кепкувати зі свого кумедного вигляду, вони захопили із собою словник і ще декілька корисних речей та зійшли на землю.

Похнюпивши голови, ще й досі надто зморені, щоб розмовляти, друзі перетнули берег і стали підніматися затертими східцями.

— Я дуже сподіваюся, що за цими дверима на нас не чекатиме чергова несподіванка, — пробурчала Джулія, — бо я, напевно, вже не витримаю.

На кам’яній плиті над дверима були вирізьблені три черепахи, які, на Рікову думку, означали: «Тихіше їдеш — далі будеш».

Зупинившись перед дверима, Джейсон натиснув на них рукою. На щастя, цього разу не було жодного складного замку, і вони прочинилися.

Хлопець обернувся до друзів і запитав:

— Ходімо?

Джулія з Ріком схвально кивнули й відчинили двері.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.