Переклад з польської Ірини та Олени Шевченко

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Rafal Kosik, 2004–2018

  Дунець І. В., художнє оформлення, 2018

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-92-3

Аннотація

Герої бестселера «Фелікс, Нет і Ніка» — звичайні підлітки з незвичайним умінням знаходити собі пригоди.

Знайомтесь…

Фелікс — розумник та винахідник, який буквально з нічого може розробити геніальний план і нову модель робота.

Нет — комп’ютерний геній, що примудрився потоваришувати зі штучним інтелектом.

Ніка — дівчина-таємниця, здатна підкорити будь-яку вершину, серце хлопця і… силу тяжіння.

Разом вони — непереможна команда, якій під силу протистояти шкільним хуліганам, банді грабіжників і навіть духам.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Для Яся

Пролог

Крізь скляні двері банку вийшов останній клієнт. Знуджений охоронець замкнув їх на ключ, ліниво підтягнув обвішаний зброєю пас, перевірив, чи всі комп’ютери вимкнено і чи немає у приміщенні небажаних гостей. Потім чоловік почалапав у бік коридору, який вів до дальньої кімнати.

Щодня о цій годині відкривають скарбницю і заносять туди гроші з усіх кас.

— Добридень, пані Люцинко, — привітався охоронець із прибиральницею, яка саме починала роботу, і зник за дверима в іншому кінці коридору.

— Добридень, пане Стефане, — відповіла вона з характерним для неї запізненням.

Пані Люцинка, літня жіночка, все робила із запізненням. Вона працювала в банку вже тридцять років, а три, може, чотири роки тому перестала встигати вчасно відповідати «Добрий день». Також пані Люцинка постійно плутала імена — пана Стефана насправді звали зовсім інакше.

Прибиральниця відчинила двері невеличкої комори, протиснулася між величезними пилососом та натирачем для підлоги і витягла возик із відрами та швабрами. У пані Люцинки було вже погано з пам’яттю. Вона пройшла половину довгого коридору, зупинилася і вдарила долонею по лобі — так, що аж ляснуло. Нарікаючи на свою забудькуватість, жінка повернулася за пляшкою рідини для миття підлоги. Щодня вона про неї забувала і щодня за нею поверталася. Зазвичай пані Люцинка мусила повертатися за різними речами двічі або навіть і тричі, щоразу супроводжуючи осяяння ляпасом. А ввечері прибиральниця дивувалася, чому в неї болить чоло.

Жінка відкрила комору й витріщила очі. У тісному приміщенні стояли троє високих чоловіків у блакитно-сірих комбінезонах. Невідомі вийшли в коридор і оточили приголомшену прибиральницю. Один із них почав розмотувати широкий скотч і приклеїв його кінець до рукава пані Люцинки. Потім передав рулон другому, другий — третьому, а третій — знову першому. За кілька секунд три пари рук, співпрацюючи, мов лапи велетенського павука, обмотали жінку так, що вона не могла й поворухнутися.

— Перепрошую, мабуть, я помилилася дверима, — лише зараз озвалася пані.

Чоловік зі скотчем підняв рулон на рівень її обличчя, інший відмотав клейку стрічку, а третій відрізав шматок ножем. Використовуючи три пари рук, вони заклеїли пані Люцинці рота, притиснули краї клейкої стрічки з двох боків — щоби краще трималася — і витягли з кишені фартуха прибиральниці магнітну картку, яка відкривала всі двері в банку. Потім чоловіки запхнули нещасну жінку до комори і зачинили двері на ключ. Незнайомці розправили комбінезони і спокійно рушили до коридору, звідки саме пролунало клацання дверей скарбниці.

Перед входом до банку завищали шини автівки. Із білого фургона вийшло ще троє чоловіків у блакитно-сірих комбінезонах.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Мушу бігти, — сумно промовила мама, поправляючи Феліксові комір піджака. — У мене на фірмі невеличка криза, без мене не впораються. Будь ввічливим і слухайся вчителів.

Матуся поцілувала сина в чоло, сіла у свій червоний «Альфа Ромео», який, вискнувши шинами, миттю зірвався з місця. На думку Фелікса, мама реально їздила надто швидко.

Фелікс Полоній був худим тринадцятирічним хлопцем зі світлим волоссям та карими очима. Вигляд мав цілком пересічний і був досить звичайним школярем. Або ж, мовою тринадцятирічних, школотою. Може, за винятком одягу — сьогодні з нагоди початку шкільного року на ньому були елегантний темний костюм і біла сорочка.

Автівка мами зникла за рогом. Фелікс повернувся і подивився на свою нову школу. Будівля здалася йому надто великою. Початкова школа, до якої він ходив шість років, розміщувалася в одноповерховому будинку, оточеному садком із пісочницями, дитячими гірками та дерев’яними альтанками для гри. Вона нагадувала дитячий садок. Нова школа здавалася зовсім інакшою. Сірому чотириповерховому будинку було, мабуть, років зі сто. Він справляв понуре враження і нагадував замок. Додати краплю уяви — і невеличкі підвищення даху на кожному куті будівлі можна було сприйняти за башти. Вітер гойдав гілля двох тополь, що росли з обох боків від входу. Гімназія імені професора Стефана Кушмінського — це місце, куди Фелікс буде ходити щодня протягом наступних трьох років.

Хлопець знизав плечима і піднявся широкими сходами, що вели до величезних дверей. Дверна ручка була на рівні його чола. Фелікс відчинив скрипливу стулку та невпевнено зайшов усередину. Хоча до початку церемонії залишалося ще хвилин двадцять, у фойє зібралося вже кілька десятків учнів. І майже всі з батьками. Тато Фелікса не міг піти з ним. Він був винахідником, і саме на сьогодні планувався показ одного з його проектів перед поважним міністром. Мама знайшла час, аби лише підвезти Фелікса до школи. Бабуся Люся охоче приїхала б з ним автобусом, але Фелікс ввічливо відмовився. Бракувало тільки, щоб першого ж дня в новій школі всі побачили його з бабусею.

Фелікс роззирнувся навколо. Тут усе здавалося великим. Під високою стелею висіла гігантська оздоблена люстра, зараз вимкнена. Навпроти входу, за конторкою консьєржа, були скляні двері, що вели до внутрішнього дворика, зарослого старими карликовими деревами. Праворуч і ліворуч розходились широкі коридори. Фелікс підійшов до пожовклої від часу схеми, що висіла на стіні: аби на випадок пожежі кожен знав, куди бігти. З висоти пташиного польоту будинок скидався на квадрат, посередині якого розміщувався внутрішній дворик. Другий і третій поверхи можна було обійти по колу коридором. Четвертий обійти не вдалося б, адже там усю ширину фронтального крила займала спортивна зала із роздягальнею. Перший поверх перетинався переходами, що єднали внутрішній дворик із садом.

На найвищому поверсі розміщувалося, ймовірно, горище, якого не було на схемі. Ще до того, як зайти до будинку, Фелікс помітив маленьке напівкругле віконечко в даху. То було горище.

Хлопець відчув на собі чийсь погляд. На іншому кінці зали стояла тендітна рудоволоса дівчина у джинсовій курточці. Норовливі мідні кучері стирчали на всі боки з-під резинки, яка намагалася приборкати її зачіску. Коли Фелікс поглянув на дівчину, та відвела зеленоокий погляд, вдаючи, що взагалі на нього не дивилася. Йому спало на думку, якими ж смішними здаються її тонкі ніжки у важких мартенсах. «Дівчина з характером», — резюмував про себе Фелікс.

Учнів прибувало, і вже робилось затісно. Хтось дав сигнал іти нагору, бо у спортзалі мало відбутися привітання новачків. Тож натовп рушив сходами на четвертий поверх.

— Шановне панство! — коли у спортзалі пролунав гучний голос, не було видно, кому він належав. — Шановне панство! Я магістр-інженер Юліуш Ромашка, і я директор цієї школи. Мені приємно привітати наших нових учнів та їхніх батьків. Я пропоную батькам пройти праворуч і зайняти приготовані стільці. Дітей запрошую присісти на лави ліворуч.

За хвилину більш-менш вдалося навести лад. Фелікс разом з іншими учнями всівся ліворуч. Власником гучного голосу виявився низький пухкенький чоловік у надто тісному синьому костюмі, із надто старанно зав’язаним на шиї метеликом радісно-зеленого кольору. На його голові сяяла елегантна лисина.

«Директор школи, магістр-інженер Юліуш Ромашка… Треба це запам’ятати», — подумав Фелікс.

— Зараз набагато краще, — промовив директор. — Тепер нікого з батьків не сплутаємо з учнями.

Кілька тихих смішків позаду були єдиною реакцією на цей жарт. Директор монотонним голосом почав розповідати про історію школи, педагогічні досягнення, правила, але Фелікс швидко втратив до цього інтерес. Він, звичайно, знав, чим гімназія відрізняється від початкової школи. Тут так само мали бути уроки, перерви і дзвоники, проте в гімназії панувала сувора дисципліна, і на учня чекала важка праця. Потрібно звикати. Розрадою були кишенькові гроші, які сьогодні Фелікс отримав уперше.

Уся урочистість, разом із церемонією внесення штандарта школи, тривала близько двадцяти хвилин. Потім присутні встали і поволі рушили до сходів. Десь на півшляху Фелікс збагнув, що навіть не знає, куди йде. Батьки, розмовляючи, спускалися, аби повернутися до своїх справ, а групки учнів на чолі з учителями розходились по кабінетах.

За кілька хвилин Фелікс залишився сам. Ну звісно, гімназія ж означає самостійність та винахідливість. «Треба було слухати», — подумав хлопець.

— Агов, Мілкі, — почув він за спиною.

Фелікс повернувся і побачив двох старших хлопців. Вони, напевно, з другого або навіть із третього курсу гімназії.

— Бабло є? — запитав високий худий хлопець зі світло-рудим волоссям та кривими зубами.

— Це мої кишенькові гроші, — невпевнено відповів Фелікс, торкаючись кишені. За мить він зрозумів, що бовкнув зайве.

Другий хлопець із чорним хвилястим волоссям був нижчим і досить товстим, мав реперські штани, в яких матня звисала десь до рівня колін. Він посміхнувся і зі швидкістю, якої від нього аж ніяк не можна було чекати, вихопив із рук Фелікса банкноту.

— Дяка, — сказав товстун, відвернувся і запхнув здобич до своєї кишені. І вони удвох з товаришем пішли, наче нічого не сталося.

— Поверніть! — заволав Фелікс і зробив крок у їхній бік. — Це моє…

Хлопці повернулися і підійшли до Фелікса, майже нависаючи над ним. Вони були вищі щонайменше на голову. Фелікс подумав про Цабана — свого великого чорного кудлатого собаку, який зараз, напевне, солодко спав у його кімнаті. Якби пес був тут, то не дозволив би так поводитися зі своїм хазяїном.

— Ти щось бовкнув? — запитав рудий.

— Не чіпайте його, — промовив хлопець у сірій толстовці, зупиняючись біля Фелікса.

Старшокласники подивилися на чужака, сплюнули в його бік і знехотя відійшли. Нижчий хлопець, воюючи з надмірною вагою, розгойдувався при кожному кроці.

— Дякую, — сказав Фелікс, простягаючи руку. — Мене звати Фелікс… з «ікс» на кінці.

— Ернест, — відповів хлопець і потиснув долоню Фелікса, — з «т» на кінці. Краще стережись їх. Вони народилися недоумками, але й такі повинні йти до якоїсь школи. Отож і звалилися на нашу голову, але всюди такі є. Той, вищий, рудий, — Марцель, а товстун — це Рубен.

— Вони забрали в мене десять злотих.

— Ти можеш пожалітися своїй класній, — запропонував Ернест.

— Не хочу скаржитися.

— Ну, то десяточка тю-тю.

Ернест поплескав хлопця по плечу, співчутливо посміхнувся і повернувся, щоб піти.

— Зачекай! — заволав Фелікс. — Чому він назвав мене «Мілкі»?

— Це такий прикол, ніби в тебе ще молочні зуби.

«Ласкаво просимо до школи», — подумав Фелікс.

Він пішов на перший поверх, до зали, досі намагаючись знайти інформацію про свій клас. Але там був тільки високий, худий, мов жердина, хлопець у широких штанях із ланцюгами, що звисали з паска, і в потертій коричневій толстовці з капюшоном. Його русяве волосся мало такий вигляд, ніби, розчісуючись, він запалював на голові петарди.

— О, перепрошую, — промовив Фелікс. — Я шукаю свій клас.

— Списки на стенді, — відповів хлопець, дивлячись на Фелікса блакитними очима з-за окулярів. — Ходи, покажу.

На стенді, серед сотні інших повідомлень, дійсно був список класів та учнів.

— Перший «А», — прочитав Фелікс.

— Як і в мене, — зрадів худорлявий. — Ну то ми однокласники. Мене звати Нет Білецький.

— Фелікс Полоній. Фелікс із «ікс» на кінці.

Вони потиснули руки.

— Це старі тобі додали цього «ікса»?

— Я сам собі додав. Бо так круто.

— Маєш рацію. Я всього «Нета» сам собі додав. Ненавиджу своє справжнє ім’я.

— Чому ти не на уроці?

— Шукав покриття. Зв’язок переривається, зависло все на кілька хвилин.

— Що?..

Нет відкрив рюкзак і витягнув маленький чорний ноутбук, старий мобільний телефон і кілька кабелів.

— Регулярно перевіряю пошту, прогноз погоди й таке інше.

— Не боїшся, що вкрадуть? — запитав Фелікс.

— Це старе «залізо». Не інтегрована система. Ношу його саме тому, щоб не було шкода, як вкрадуть. Усе запаролене, підлягає автодеструкції — на випадок неавторизованого…

Фелікс підняв долоні, наче захищаючись, і промовив:

— Поясниш мені все потім. Де наш кабінет? У списку немає номера.

— Дійсно, — визнав Нет. — Училки після промови дерика зібрали школоту і повели до класів. Я йшов останнім, намагаючись віднайти покриття… Маєш рацію, я потім поясню. Ну, і коли я підняв голову від екрана, то опинився на самоті у порожньому коридорі.

— Тепер треба знайти наш клас, — нагадав Фелікс.

— Зараз зробимо, — Нет відкрив ноутбук. — Не питай, звідки я знаю пароль внутрішньої мережі, — попередив він, піднімаючи палець, і почав у несамовитому темпі клацати по маленьких клавішах.

— Є! Кабінет 115. Другий поверх.

Він сховав усе обладнання до рюкзака і рушив у бік сходів. Онімілий Фелікс наздогнав його за кілька кроків. Вони вийшли на поверх і одразу побачили двох «знайомих» Фелікса, які смикали руду дівчину в мартенсах.

— Я вже зустрічав їх сьогодні, — невпевнено промовив Нет.

— Я теж, — додав Фелікс і пришвидшив крок, бажаючи пояснити їм, що думає про чіпляння до дівчат, але Нет потягнув його за рюкзак.

— Залиш це, — прошепотів він із острахом в очах. — Їх двоє, ми не впораємося… Зробимо їх за допомогою мізків! Я переведу годинник школи на восьму сорок п’ять.

За рогом вони присіли навколішки. Нет витягнув свій «неінтегрований» ноутбук і заходився клацати клавіатурою.

— І ніхто не зрозуміє?

— Тут немає жодного захисту, — безтурботно відповів Нет. — Тутешній інформатик, мабуть, якийсь «чайник», а я не залишаю після себе слідів.

— Але навіщо? І що станеться?

Пролунав дзвоник. Подзвонив якусь хвилину і замовк, коли Нет натиснув «Enter». Фелікс витріщив очі.

— Ти увімкнув шкільний дзвоник цим? — хлопець показав на ноутбук і переплетення кабелів.

— Сам увімкнувся, — знизав плечима Нет із невинним виразом обличчя. — Я тільки на мить змінив час на шкільному комп’ютері.

— Я не розуміюся на компах.

Хлопці разом визирнули з-за рогу. Двері кількох класів відчинилися, і в коридор висипало кілька десятків учнів та кілька вчителів. Марцель і Рубен швидко зникли в цьому безладі. Дівчина почала збирати книжки до вивернутої торби. Фелікс і Нет підійшли до неї. Коридор швидко спорожнів.

Рудоволоса поправила пошарпану джинсову куртку і плісировану спідницю.

— Усе гаразд? — запитав Фелікс.

— Так. Дякую, що ввімкнули дзвоник, — вона прибрала з чола неслухняні кучерики. У дівчини були великі зелені очі та трохи кирпатий ніс. І ще вона мала веснянки. Коли оцінювати об’єктивно, вона здавалася милою.

— Дрібниці, — посміхнувся Нет, але за мить звів брови. Фелікс зробив те саме.

— Звідки знаєш? — запитали хлопці одночасно.

— Жіноча інтуїція, — пояснила дівчина, таємниче всміхаючись.

Хлопці здивовано перезирнулися.

— Чого вони від тебе хотіли? — запитав Фелікс.

— Мій сніданок, але я не віддала. Бо й так його не маю.

— У мене намагалися забрати мобілу, — сказав Нет. — Але, мабуть, зрозуміли, що вона дуже цінна і це стане проблемою.

— А в мене ЗАБРАЛИ десять злотих, — додав Фелікс.

— Приємно було познайомитися, — промовив Нет, — але, сорі, мусимо бігти на перший урок.

— З якого ви класу? — запитала дівчина, застібаючи торбу.

— Перший «А», — сказав Фелікс. — А ти?

— Я теж, — вона широко усміхнулася. — Ніка Міцкевич.

Хлопці відрекомендувалися, і вся трійка побігла коридором. Вони знайшли відповідні двері, постукали й увійшли до класу. Ледь переступивши поріг, новачки завмерли: на них дивилися кільканадцять пар очей разом з учителькою, котра стояла біля дошки.

— Це ті, хто запізнився? — запитала вона. — Фелікс, Нет і Ніка?

Новачки невпевнено підтакнули. Вчителька була молода, мала довге світле волосся. Вона приязно дивилася на дітей, може, навіть із легкою усмішкою.

— Сідайте. Місця лишилися… на жаль, лише за останніми партами. Я вчитиму вас польської мови. Мене звати Йоланта Волошка, але можете звертатися до мене «пані Йоля». — Вчителька почекала, поки всі всядуться, і запитала: — Чому ви прийшли лише зараз?

— Ми трохи… е-е-е… загубилися, — пояснив Фелікс.

— Але ми пошукали номер кабінету в інеті, — швидко додав Нет.

— Шукали в інтернеті? — піднімаючи брови, з недовірою запитала пані Йоля. — Можна було просто запитати вахтера чи секретарку.

Учні захихотіли, а Фелікс відчув, як червоніє. Кутиком ока він зауважив: Нет має ті ж проблеми.

— Номер кабінету повинен зазначатися в розкладі, — буркнув собі під ніс Нет. — Боже, що це?

Питання адресувалося Феліксу, який вийняв із кишені чорне вічне перо і, відкрутивши ковпачок, почав писати.

— Записую, — знизав плечима Фелікс.

— Але… вічним пером?! Це меганепрактично!

— Це і не має бути практично.

Решту уроку пані Йоля пояснювала, яких правил треба дотримуватися в школі, і записувала на дошці план занять, а також список потрібних і непотрібних речей, які необхідно купити. Вчителька принаймні здавалася нормальною.

Коли пролунав справжній дзвоник, усі побігли до дверей, немов після оголошення евакуації.

— Фартові! — кинув якийсь хлопець, проходячи повз останні парти. — Найкращі місця! Перше, що вона зробила, це пересадила всіх наперед.

— То ви прийшли без батьків? — запитав інший. — Навмисне спізнилися, щоби сісти позаду.

Вони несхвально похитали головами й вийшли.

— Схоже, у нас не найкращий початок, — зауважила Ніка, коли трійця лишилася сама в класі.

— От уляпалися, — погодився Фелікс.

Нет махнув рукою.

— Принаймні училка непогана. У сенсі естетики.

Вони втрьох вийшли в коридор і одразу побачили, як віддаляються Марцель і Рубен. Навпроти плакала якась огрядна дівчина. Ніка підійшла запитати, що сталося, вислухала, втішила її та повернулася.

— У неї забрали нову ручку, — повідомила вона. — То Целіна з нашого класу.

— Треба справді стерегтися їх, — похитав головою Нет, — і обходити здалеку.

— Вони злодії! — обурився Фелікс. — Злодіїв треба карати, а не обходити.

— Але як? — запитав Нет. — Вони сильніші. Забити на них і оминати десятою дорогою.

— Типова тактика залякування, — похитала головою Ніка. — Як вступишся за когось, вони кидаються на тебе. Може, ми повинні діяти спільно?

— Легко тобі говорити, — зітхнув Нет. — Ти дівчина, тобі вони не вріжуть.

— Їх лише двоє! — наполягала Ніка. — Вони розраховують саме на те, що коли залякають кожного поодинці, то ніхто вже й не висунеться.

— Саме тому ми повинні діяти разом, — заявив Фелікс. — Але не так. Треба знайти спосіб, як провчити їх! Щоб усі побачили, які вони тупі. Інакше ці двоє нам до закінчення школи не даватимуть спокою. Треба подумати, в чому ми кращі.

— Порівняно з ними… — Ніка замислилася. — В усьому.

— За винятком лобового зіткнення, — додав Нет.

* * *

Увечері батько Фелікса перебував у жахливому настрої. Показ його винаходу перед міністром особливих справ пройшов не найкращим чином. Обладнання для склеювання злочинців мало полегшити роботу поліції. Воно приклеювало чоботи втікачів до землі й могло також приклеїти шини автомобіля до проїжджої частини. Усе пройшло досконало, але після показу апарат не вдалося вимкнути і виникла метушня, через що міністр приклеївся до своєї дружини та двох радників.

— Усі на мене образилися, — зітхнув батько, сидячи над супом, розігрітим у мікрохвильовці. — Треба поспішати, бо останнім часом банда «Невидимих» пограбувала в нашому місті кілька банків.

— Не хвилюйся, тату, — спробував його втішити Фелікс. — Ти і так найкрутіший.

Тато знову зітхнув, колупаючи ложкою в тарілці. Він не був схожим на людину, яка випромінює енергію. Його внутрішня сила проявлялась у винаходах, геніальних ідеях та завзятості, з якою він ішов до мети. На перший погляд, він здавався нормальним сорокарічним чоловіком, утомленим після важкого робочого дня. Був середнього зросту, з ледь помітним животиком і трохи поріділим волоссям. Але сьогодні батько мав ще більш виснажений вигляд, ніж зазвичай.

Мама ще не повернулася з роботи. Вона була директором відділу маркетингу в дуже великому банку й не працювала лише тоді, коли спала. Хоча і це неточно. До того ж банда «Невидимих» учора напала саме на її банк та викрала зі скарбниці цілу купу грошей. Це означало, що сьогодні мама повернеться ще пізніше.

— Ти не знаєш, як це — склеїти міністра і його дружину, — зітхнув тато. — Але я вже придумав безпечніше вирішення, — він пожвавився. — Килимок біля виходу з банку, який хапає злодіїв за чоботи, коли вони тікають з мішками грошей. Це навіть краще, ніж склеювання, бо не потрібно жодного переслідування. Але тепер зі мною ніхто не захоче розмовляти. Можливо, мене навіть усунуть від іншого важливого міжнародного проекту. З ним у мене теж проблеми. Бракує основного елемента, без якого цілий проект може розвалитися. Цього б я, мабуть, не пережив. А як там у новій школі?

— Нормально, — сказав Фелікс, не бажаючи додавати батькові клопоту. Він пообіцяв собі, що найближчим часом розкаже про те, як у нього відібрали кишенькові гроші. Хлопець поглянув на Цабана. Пес поклав морду Феліксу на коліна й лупав з-під кудлатої шерсті своїм карим оком, немов хотів відчути, звідки в його господаря це занепокоєння.

* * *

Наступного ранку Фелікс, одягнений «цивільно» — у блакитні джинси і светр, підійшов до Нета і Ніки, які чекали на нього перед гардеробом. Заспаний Нет був, мабуть, ще більш скуйовджений, ніж учора, а Ніка знову взула мартенси.

— Привіт. Слухайте, у мене є дещо, що має відучити їх красти, — змовницьки промовив Фелікс.

— Канапка з милом замість масла? — запитав Нет. — Це точно їх зупинить!

— Мій батько колись сконструював запобіжний засіб від кишенькових злодіїв, — сказав Фелікс і витягнув щось із кишені. Усі нахилилися — Фелікс тримав на долоні маленьку чорну коробочку й монету в п’ять злотих.

— У мене в кишені буде цей передавач, — пояснив хлопець, ховаючи коробочку. — Коли він віддалиться від монети на відстань понад п’ять метрів, то увімкнеться сигналізація.

Він подав монету Нетові й жестом показав відійти.

— Злодій! Злодій! — заверещала монета, а Нет якомога швидше повернувся до передавача.

— Дорогою монета почала верещати у шкільному автобусі, — сказав Фелікс. — Ми проїжджали під лініями електропередач, й були якісь перешкоди. Усі дивилися на мене, немов я справді щось украв.

— Гадаю, це те, що треба, — Нет мстиво посміхнувся.

* * *

— У тебе є для нас бабло? — запитав на перерві після четвертого уроку Марцель, стаючи перед Феліксом із широко розставленими ногами та грізною фізіономією. Фелікс удав, що здивований цією зустріччю, хоча насправді навмисне натрапив на хлопця. Він витяг із кишені п’ять злотих і з удаваним ваганням протягнув здирнику. Той вищирив жовті зуби й пішов з монетою в бік шкільного буфету.

— Злодій! Злодій! — пролунало на весь коридор. — Мене викрали!

Фелікс, Нет і Ніка обмінялися тріумфальними поглядами. Марцель втягнув голову в плечі та роззирнувся, не знаючи, що робити з монетою, яка досі верещала.

— Ніфігаськи! — крикнув якийсь хлопець, заглядаючи йому через плече. — Звідки це в тебе?

Ще до того, як Марцель устиг щось сказати, навколо утворилося збіговисько. Ніхто не хотів відібрати у злодія монету. Усі були в захваті.

Фелікс відмовився від активних дій і повернувся туди, де на нього чекали приятелі.

— Чи вони не чують, що вона кричить? — нервувала Ніка.

— Якщо ти низького номіналу, то ніхто не сприймає тебе серйозно, — понуро зауважив Нет.

Монета повторювала свою репліку дедалі тихіше, аж поки не почала хрипіти. Вона загарчала востаннє й замовкла. Марцель подивився на Фелікса й підійшов до нього.

— У тебе є запасні батарейки? — запитав він.

Фелікс похитав головою. Марцель придивився до монетки з дурнуватим виразом на обличчі та пішов. Коли він зник за рогом коридору, натовп почав розходитись.

— Батьки, мабуть, виховали його без нервів, — похмуро буркнув Фелікс.

Ніка заглянула за ріг.

— Вони купили собі в буфеті два пончики, — повідомила вона.

— За фальшиву монету? — здивувався Нет.

— Вона не фальшива! — обурився Фелікс. — Це справжня монета, тільки із вкладкою.

— Ну, то тепер ти бідніший ще на п’ятірку.

— Повний облом, — підсумувала Ніка. — Треба вигадати щось краще.

— Зайдіть до мене після уроків, — запропонував Фелікс. — Щось вигадаємо.

Він усівся на підлозі, сумно похитав головою та сховав обличчя в долонях. Як же йому хотілося, щоб тут зараз були мама, тато і Цабан. Зрештою хлопець підвівся і пішов викупати в буфеті свою монету із вкладкою.

* * *

Другого дня останнім уроком була інформатика. Учні сиділи за комп’ютерними столами, зіставленими у великий острів. Ніку урок взагалі не цікавив. Із рум’янцем на щоках вона читала під партою «Англійського пацієнта» — захопливу книгу про велике, романтичне, але нещасливе кохання. Нет знався на предметі ліпше, ніж викладач. Лише Фелікс намагався виконувати вправи, які на великому екрані демонстрував пан Ефтіпі. Учитель був високим і худим, у нього надто стирчали передні зуби, чорне волосся на маленькій голові було коротко підстрижене. Червона кофта абсолютно не пасувала до чорних джинсів та «похоронних» пантофель.

Фелікс уже встиг познайомитися з більшістю нових однокласників. Найвищим у класі виявився Люціян; наразі він був лідером. Темноволосий Віктор був значно нижчий, майже увесь час усміхався і справляв враження завжди охочого допомогти. Зате дрібний блондин Оскар здавався вічно незадоволеним. Із того, що Фелікс зауважив, він хотів мати все найкраще: найкращі черевики, годинник, портфель, ручку. Однак ці амбіції не стосувалися його самого, тож він не демонстрував великої зацікавленості уроками. Темноволосий, низький та кремезний Горацій досі, здається, не вимовив жодного слова. За ними сидів Клеменс, який був настільки гладким, що в нього під шиєю містилося додаткове підборіддя. Він завжди мав під рукою якийсь батончик чи пачку чипсів і постійно щось жував або чимось хрумтів. Був іще дрібний Куба, палкий фанат спорту. Серед дівчат найефектніший вигляд мала Аурелія — висока, із синьо-чорним, закрученим у дрібні локони волоссям. Без сумніву, вона мала вкладати в цю зачіску багато зусиль. Крім того, у неї були неймовірно білі зуби. Клаудія, довговолоса білявка, завжди трималася поблизу Аурелії та намагалася в усьому її наслідувати. Були ще Целіна — низенька, з пухкими щічками, проте набагато приємніша за двох вищезгаданих, і невеличка згорблена Зося, котра сиділа тихенько, мов миша, на яку, до речі, була дуже схожа.

— Я бачив, як Рубен у якогось хлопця забрав м’яч і пішов з ним, — тихо озвався Нет. Він стукав по клавіатурі, вдаючи, що виконує вправи. — Мабуть, сховав, бо потім уже ходив без нього.

— Ми могли раніше про це подумати, — сказав Фелікс. — У них має бути в школі якась схованка.

— Тому й не можна нічого довести, — зауважила Ніка, на хвильку відриваючись від читання.

— Але можна буде, якщо знайдемо ту схованку, — прошепотів Нет. — Із цього треба почати!

— Пан Білецький, схоже, чимось дуже зайнятий, — процідив Ефтіпі, вирячившись на Нета. — Про що я тільки-но говорив?

— Про спосіб запису інформації на DVD, — без затримки відповів Нет.

— Ну і який це спосіб?

Нет усміхнувся і вже відкрив був рота, щоб відповісти (причому з усіма подробицями). Але отримав стусана.

— Удавай дурня, — просичав Фелікс.

Нет нахмурив брови, немов над чимось замислився, і невпевнено відповів:

— Магнітний?

— Погано, пане Білецький, — з тріумфом повідомив інформатик. — Оптичний. Безумовно оптичний. Маєш зрозуміти, що комп’ютер — це наше майбутнє. Як не навчишся з ним працювати, то нічого в житті не досягнеш. Сідай.

Зі стурбованим обличчям, вертячи головою та прицмокуючи, вчитель повернувся до своєї лекції. Фелікс побачив, що Ламберт, котрий сидів навпроти і грав на прихованій за монітором приставці, весь час підтакував пану Ефтіпі в потрібний момент. От що називається розподілом уваги.

— Чому я повинен удавати дурня? — прошепотів Нет, поправляючи окуляри на носі.

— Щоб ніхто не запідозрив тебе, коли щось утнеш, — відповів Фелікс. — Це ж він, найімовірніше, займається шкільними комп’ютерами.

— О! Це пояснює, чому так легко обійти захист.

— Нете і Феліксе, — пан Ефтіпі знову підвищив голос. — Останнє попередження!

Хлопці опустили голови та занурились у свої вправи.

* * *

Ніка дісталася до місця першою і тепер, сидячи на сходах, читала книгу. Поряд лежав покоцаний велосипед, який уже багато пережив на своєму віку. Переднє колесо було помаранчевим, заднє — чорним і майже лисим. Ніка навіть на велопрогулянку взула мартенси, хоча й відмовилася від спідниці на користь потертих штанів невідомого кольору. Волосся її було закріплене срібною шпилькою.

Фелікс і Нет приїхали майже одночасно, із запізненням у кілька хвилин. На носі Нета поблискували яскраво-жовті окуляри.

— Я дивився по телевізору програму про НЛО над Татрами, — виправдовувався Фелікс. — А потім трохи заблукав. Високі будівлі перешкоджають сигналам супутника.

Нет посміхнувся, немов почув жарт, і мовив:

— Я мусив повернутися за шоломом. Якщо буду їздити без нього, то в мене заберуть велик.

— У тебе теж має бути шолом, — додав Фелікс, поглянувши на Ніку.

— Він би псував мені зачіску, — відповіла вона, знизавши плечима. Потім глянула на Фелікса й підняла брови.

Нет простежив за її поглядом. І справді, щось тут було не так. Фелікс сидів на велосипеді, але не торкався землі ногою! Він уже не міг далі вдавати, що не помічає їхніх здивованих поглядів.

— Мій винахід, — сказав із гордістю Фелікс і постукав по невеличкому півколу під сідлом. — Датчик нахилу, електродвигун і махове колесо. Гіростат. Акумулятор заряджається під час гальмування.

— Ти сам це зробив? — із недовірою запитав Нет. — Який процесор використовував?

— Я ж говорив, що не знаюся на комп’ютерах. Це проста електрична система. Спочатку я використовував автоматичні висувні колеса, але… це мало якийсь дурнуватий вигляд. Так набагато краще. Коли велосипед починає мінімально перехилятися, датчик це помічає та запускає двигун із маховим колесом. Це як іти по мотузці й махати руками, щоб зловити рівновагу.

— Без комп’ютера? — Нет присів поряд і придивився до винаходу.

— І варто було? — запитала з недовірою Ніка. — Стільки зусиль, щоб не підпиратися ногою?

— А це як поглянути, — відповів Фелікс. — Ти ж вкладаєш купу енергії в зачіску!

— Волосся саме не в’ється! — запротестувала ображена Ніка.

І Нет, і Ніка мали переконатися, що прилад справді діє. Нет детально оглянув увесь велосипед і звернув увагу на щось маленьке, причеплене до керма, поряд із перемикачами. Воно скидалося на старезний мобільний телефон — екран і кілька кнопок.

— То ти серйозно про цей супутник? — здивувався Нет. — Це GPS!

— Я ввів у нього маршрут зі школи до дому, — пояснив Фелікс. — Завдяки цьому не гублюся.

Нет був вражений, але більше нічого не говорив. Вони сіли на велосипеди й поїхали, намагаючись оминати вулиці зі жвавим рухом.

Подорож тривала майже годину. Дім Фелікса розташовувався у передмісті, на вулиці Сердечній, в місцевості, де було стільки простору, що будинки не торкалися один одного бічними стінами. Старий двоповерховий будинок мав похилий дах, блакитний і незвично блискучий, невеличку, обвиту диким виноградом веранду з боку входу та гараж. Позаду виднівся затишний, зарослий деревами та кущами сад. На задвірках, за огорожею, яка ледь просвічувала між гілками, вже починався ліс.

Фелікс натиснув дзвінок на хвіртці. З будинку почувся гучний гавкіт.

На сусідній ділянці огрядний чоловік у спортивному костюмі мив губкою блискучий «Полонез». Фелікс кивнув йому.

— Це пан Соболяк, — пояснив він тихо. — Купив нову машину і тепер щоденно її миє.

Діти почекали ще хвилину, але, схоже, нікого не було вдома. Фелікс відчинив хвіртку ключем, і вони ввійшли на викладену камінням стежку, а велосипеди лишили на газоні.

— Що це за дах? — Нет підняв голову. — На вигляд наче скло.

— Сонячні батареї, — пояснив Фелікс. — У нашому кліматі вони не надто корисні, але все одно вигідно.

Коли всі зайшли на веранду, Фелікс натиснув кнопку поряд із дверима. Біля неї відсунувся металевий щиток, відкриваючи підсвічувану клавіатуру. Фелікс, удаючи, що не звертає уваги на здивовані погляди, набрав код, і замок сам відчинився.

Усі ввійшли до холу з високою стелею, дзеркалом в оздобній рамі та кількома різьбленими стільцями.

— Сідайте, я випущу собаку, — сказав Фелікс.

— А це необхідно? — занепокоївся Нет, але швидко всівся, бо Фелікс уже потягнувся до клямки на дверях, за якими нетерпеливився пес.

— Його звуть Цабан, — представив Фелікс і впустив до кімнати чорну кудлату бестію. — Це чорний російський тер’єр.

Пес гавкнув тільки раз, але так, що затряслися шиби. Він обережно підійшов до Нікі й Нета, обнюхав їх, після чого замахав коротеньким хвостом.

— Перший етап пройдено, — повідомив Фелікс. — Можете встати, тільки без різких рухів.

— А я тут ще трохи посиджу, — здавлено пропищав Нет.

— Він взагалі щось бачить крізь ці кудли? — запитала Ніка. Вона нахилилася над собакою та почухала його за вушком. Цабан сам підняв морду, підставляючи її для пестощів.

— Ходімо на кухню, — мовив Фелікс. — Тільки не лякайтеся.

— Я вже нічого не боюся, — Нет обережно підвівся, не зводячи очей із собаки. — Слухай, а він зараз повернувся до мене тим боком, де кусюча паща?

Пес знову замахав хвостом. Завдяки цьому принаймні було видно, де в нього зад.

— Він ще ніколи нікого не вкусив.

— Тож не провокуймо змін! — відповів Нет і обачно рушив за Феліксом і Нікою.

Кухня здавалася дуже дивною і більше нагадувала склад напіврозібраних приладів. Гості всілися за столом, а Фелікс увімкнув заварювач чаю. Цей прилад був завбільшки з портативний телевізор, з якого знято частину корпусу й демонтовано половину деталей. Зсередини долинали звуки механізмів, що пересувалися та оберталися. Зі щілини в нижній частині приладу висунулася металева лапа, яка тримала блюдце, і поставила його на столі. Друга лапа, схожа до цієї, потягнулася за чашкою та підсунула її під отвір лійки. Почувся шум кипіння води, і за мить пара та ароматна рідина наповнили чашку. Лапа встановила її на блюдце й відсунула вбік. Заварювач зробив те саме ще з двома чашками.

Фелікс переніс їх на стіл і запропонував гостям. Ніка елегантним жестом першою піднесла чашку до вуст і зробила обережний ковток.

— Класний чай, — визнала вона. — Але чи не простіше було б використати звичайний чайник?

— Це найкрутіша кухня, яку я бачив, — оцінив Нет, роззираючись. — Як все це працює без комп’ютерів?

Фелікс поставив на стіл миску з чипсами та сів.

— Мій тато — винахідник, — пояснив він. — Те, що ви тут бачите, — це прилади, яких ніколи не випускатимуть для широкого вжитку. Батько конструює їх для власного задоволення. Усе механічно-електричне. Без комп’ютерів.

Гості хрумтіли чипсами, пили чай і, оглядаючи винаходи, намагалися здогадатися, яким може бути їхнє призначення.

— Вартість нашої операції значно зросла, — врешті озвався Фелікс. — І від цього страждає мій бюджет.

— Гаразд, — сказав Нет. — Скинемося. Я вже рахую…

Він витягнув ноутбук, але Фелікс зупинив його.

— Я маю на увазі, що треба не лише вигадати спосіб покарати їх, але й повернути наші гроші.

— Твої гроші вони вже розтринькали, — сказала Ніка. — Ми можемо лише забрати в них ті, які вони, у свою чергу, забрали в когось іншого.

— Чи це має значення, кому належала монета раніше? — запитав Нет, розжовуючи картопляне кружальце.

— Це має значення, — відповіла дівчина, — бо то не будуть гроші Фелікса.

— Гроші — річ умовна, — впирався Нет, випадково виплюнувши кілька крихт на стіл. — Найважливіше — сума.

Пролунав дзвінок у двері. Цабан зірвався, почав несамовито махати коротким хвостом і попискувати, мов цуценя.

— Бабуся, — прокоментував Фелікс поведінку собаки. — Бабуся Люся. Треба сховатися від неї, бо зараз почне нас годувати…

— Ти не любиш свою бабусю? — здивувалася Ніка.

— Дуже люблю, — запротестував Фелікс, — але вона надто мною опікується та гадає, що мені досі шість років.

Господар глянув на екран на стіні та кнопкою відчинив хвіртку. Цабан, радісно попискуючи, величезними стрибками понісся до холу.

— Познайомся з моїми друзями, бабусю, — сказав Фелікс, коли жінка ввійшла. — Ніка і Нет.

Вони кивнули і привіталися. Бабуся Люся мала вигляд взірцевої бабусі: сповнений доброти погляд, сивеньке, зібране у вузол волосся, схожа на колобок фігура. За собою вона тягла двоколісний візок незвичної конструкції, де в трьох контейнерах лежали торби з покупками.

— То ми підемо до підвалу, — повідомив Фелікс, подаючи друзям секретні знаки.

— Чекайте, мої золотенькі, — промовила бабуся. — Може, щось з’їсте? У мене в холодильнику чудові голубці. Чи хочете борщику? Є також капусняк і курочка. Картопельку зараз спечу…

— Дякуємо дуже. Ми вже поїли.

— Мабуть, чипси, — зітхнула бабуся, повісивши плащ на вішак.

Діти допомогли їй занести торби до кухні й хутко зникли. Цабан уже спав біля стіни, не звертаючи ні на що уваги. Тим самим він довів, що визнав Нета й Ніку за друзів дому. Зараз пес скидався на чорну купу скуйовдженого волосся, зметеного в куток у перукарському салоні.

— Колись у нас були сусіди, в яких собаку звали Смердюк, — тихо сказав Нет. — У нього так тхнуло з пащі, що сльози наверталися. Зо два рази господарі виставляли його за двері, але щоразу їм ставало шкода.

— Цабан їсть «Тік-Так», — промовив Фелікс, уже спускаючись сходами до підвалу. — І тато інколи чистить йому зуби. Щось ми відволіклися. Я зараз про Марцеля й Рубена. Погляньмо спочатку, що в нас є.

Фелікс провів друзів до великої майстерні, яка розташовувалася у підвалі.

— Вау! — з подивом викрикнув Нет. Він випередив Ніку й став посередині, не знаючи, з чого почати оглядини.

— Таке враження, ніби тут перевернулася вантажівка з металобрухтом, — із жахом повідомила Ніка.

— Ти нічого в цьому не шариш, жінко… — Нет зневажливо махнув на неї рукою.

Під кількома маленькими вікнами стояв довгий стіл із найрізноманітнішими приладами. Уздовж інших стін були закріплені солідні стелажі, до самої стелі заставлені коробками та частинами всіляких механізмів. Тут були моделі літаків, маленькі роботи, телевізор, голова манекена, незрозумілі жмути дротів, двигуни і шестерні. Що цікаво, більшість предметів були схожі на недороблені чи пошкоджені кухонні прилади, схрещені зі зрошувачами для газонів чи автомобільними деталями. У кутку на стіну спиралася запилюжена механічна рука, а біля неї стояло щось на зразок моделі військової амфібії. У тіні біля сходів, які найімовірніше вели до гаража, прикритий ганчіркою, завмер людиноподібний робот — заввишки з дорослого чоловіка.

Ніка глянула на одну з поличок, тихо пискнула й відсахнулася.

— Там велетенський павук! — прошепотіла вона.

— Це рухомий робот, — пояснив Фелікс, знімаючи з полиці чорний, розміром із долоню, механізм із вісьмома металевими ніжками. — Стає у пригоді, коли щось упаде під диван.

Навіть переконавшись, що це механізм, дівчина все одно не хотіла на нього навіть дивитися. Поряд із «павуком» стояв невеликий гусеничний транспорт із довгою антеною та кулькою зі жмутом дротів, далі — щось схоже на механічну змію і пара напівкруглих гофрованих блоків завбільшки з кулак.

— Стрибори, — пояснив Фелікс, — тобто підбори на пружинах.

— Тут ще й миші! — пискнула Ніка.

Фелікс підійшов до нерухомих у темряві білих мишок та посвітив на них ліхтариком. Вони зараз же почали попискувати і кружляти на полиці, а наблизившись до краю чи стіни, повертали.

— А що в тій чорній коробці? — запитала Ніка, відсуваючись подалі від мишей.

— Важкомузична скринька. Те саме, що й музична скринька, тільки грає хеві-метал. Подарунок для невихованих дітей.

— А це?

— Механічний пес. Моє творіння. Майже закінчив.

— Твій батько не заперечує, що ти вештаєшся в його майстерні? — запитала Ніка.

— Ні, якщо я нічого не чіпаю, — відповів Фелікс і висипав вміст великої картонної коробки просто на підлогу. — Справжня майстерня у нього в інституті, а тут він відривається після роботи.

— Він маніяк, — прокоментувала Ніка.

— Трохи є, — зізнався Фелікс. — Якщо батько сидить на одному місці довше ніж п’ять хвилин, одразу починає щось конструювати з того, що потрапить під руку. Колись він мусив провести ніч на летовищі під Парижем, то переробив два ряди крісел на гойдалки і гірку для дітей. Гм… Хоча, якщо подумати, то він міг і вигадати цю історію. Батько трохи дивакуватий, часом не добереш, що з його розповідей правда, а що — жарт.

Фелікс зняв із полиці чергову коробку та витягнув звідти маленький гелікоптер, який разом із гвинтом поміщався на долоні.

— Це мікрогелікоптер, — пояснив він. — Дистанційно керований шпигун. Спереду в нього камера — менша за ніготь. За його допомогою можемо відстежувати ворога. Якщо гелікоптер пофарбувати в біле, то він не буде впадати в око на тлі стелі.

Фелікс потягнувся за іншою коробкою і витягнув звідти ручку з дротом, що закінчувався невеликим навушником.

— Направлений мікрофон, — мовив він, беручи наступну коробку.

— Твій батько споряджає агентів Її Величності Королеви? — запитав Нет, щомиті захоплюючись дедалі більше.

— Не все розраховано на Джеймса Бонда, — усміхнувся Фелікс. — Ось це, — він витягнув сірий продовгуватий предмет із гумовим валиком на кінці, — прилад для виведення «ікса» за дужки. Тато сконструював його, щоб розлютити кількох професорів, які критикували його роботу. Ясна річ, пристрій не діє.

Фелікс витягав і показував чергові винаходи. Кишенькові солярії, кондиціонери для взуття, ліхтарик на сонячній батареї, апарат для гасіння сірників, мікромисливець за комарами, електробритва, що самостійно рухається…

Нет розглядав пристрої з широкими від здивування очима.

— Апарат для гасіння сірників? — скривився він. — Це ж ідіотизм.

— Може, й так, — визнав Фелікс. — Тато часто трактує власні винаходи як вправи. Спочатку він вигадує дію, яку треба виконати, а потім конструює прилад, який виконує її ліпше.

— Але гасіння сірників?..

— Якщо ти гасиш сірник, махаючи ним, існує ймовірність, що він вислизне в тебе з пальців, і… маєш пожежу.

Нет похитав головою.

— А ліхтарик на сонячній батареї? — не здавався він. — Навіщо комусь ліхтарик, який світить тільки тоді, коли є сонце?

— Це не так. Він лише заряджається на сонці. Потім може світити в темряві.

— Та припиніть, — перебила їх Ніка, значно менш зацікавлена цими штукенціями. — Ліпше подумаймо над тим, що може знадобитись у нашій справі.

— Перш за все, нам потрібен центр керування, — постановив Фелікс. — Я пропоную горище. Звідти найкраще буде діяти дистанційне керування.

— У тебе вже є якийсь план? — запитав Нет.

Фелікс потягнувся за блокнотом із відривними аркушами, витягнув із кишені перо, відкрутив ковпачок і почав писати.

— Перший етап операції — це обладнання нашої штаб-квартири. Пункт номер два — локалізація штаб-квартири ворога. Три — визволення заручників… тобто… знаходження викрадених предметів. Чотири — урок для ворога. Цей пункт потребує особливого опрацювання.

— Це вже щось, — погодився Нет. — З чого почнемо?

— З початку, — рішуче постановила Ніка, яка вже встигла захопитися цією справою. — У понеділок після уроків реалізуємо пункт номер один, а потім думатимемо далі.

* * *

Увечері Фелікс із татом сиділи в залі й дивилися новини. Автоматичний пилосос тихо гудів під кріслами.

— Як ти знаєш, банда «Невидимих» пограбувала банк, де працює мама, — сказав тато, намагаючись не виказати своєї радості. — Єдиний свідок — це якась прибиральниця, але в неї такий склероз, що дивно, як вона пам’ятає власне ім’я. Жінка сказала, що бандити ввійшли через комору для швабр, проте це неможливо. Ватажка банди розшукує наша поліція та навіть Інтерпол. Його звати Мортен, і він надзвичайно небезпечний. Невесело.

— То з чого ти радієш? — запитав Фелікс.

— Нарешті, через два дні після презентації, до мене зателефонували з Міністерства особливих справ. Їм потрібна моя допомога. За умови, що я вибачуся перед міністром та його дружиною. Про тих двох радників навіть не згадали.

— Ти вибачишся?

— Уже вибачився. Офіційно. І кілька разів неофіційно.

— А як ти плануєш схопити цих злодіїв?

— Це не так просто, — тато почухав потилицю. — Я досі над цим голову ламаю. Вони діють по всьому місту. З’являються в банку нізвідки перед відкриттям чи після закриття або в обідню перерву та навіть не переймаються тим, щоб вимкнути сигналізацію. Вони тікають на своєму фургоні до того, як прибуде поліція. Під час поліцейської облави фургон раптом повертає в бічну вуличку і… зникає. До того ж ніхто не може надати їхнього докладного опису. І так щоразу. Тому їх назвали «Невидимими».

— Як вони можуть так просто з’являтися та зникати? — здивувався Фелікс.

Тато з усмішкою знизав плечима.

— Якби поліція це знала, то не потребувала б моєї допомоги.

* * *

У понеділок уроки тяглись немилосердно довго. На щастя, спочатку була досить жвава англійська. Вчителька, пані Крісті, замість того, щоб змушувати учнів зазубрювати граматику, намагалася залучити їх до спілкування. Здається, це була найліпша вчителька англійської, яку вони коли-небудь мали. Вона майже не знала польської чи вдавала, що не знає. Тож найпростіше питання одночасно ставало вправою. Крісті мила й дуже терпляча, їй не більше двадцяти років, у неї довге блискуче чорне волосся. Як вони швидко зрозуміли, її пристрастю був класичний британський акцент і старанна вимова.

Більшість учнів ще не обрали додаткову іноземну мову. Пропонувалися німецька, французька, італійська чи іспанська.

— Закладаюся, що іспанські діти не вчать польської! — нарікав Нет на перерві, коли вони стояли перед дошкою оголошень. — Не знаю, що обрати. Я б міг вчити ескімоську. Мабуть, дуже проста.

— І ще додаткові заняття, — нагадала Ніка. — Оберімо щось, на що зможемо ходити разом. Я думала про історію…

— Ти того історика бачила? Поснемо… — скривився Фелікс. — Погляньте на список — там нічого нормального немає. Курс крою та шиття, щось із назвою «Стань майстром оригамі», курс кулінарії «Допоможи мамі», гурток народних танців. На шахи, мабуть, не запишемося. Спів теж відпадає. Може, фізика?

— Я не витримаю, — швидко заперечила Ніка.

— Може, матеша? — запропонував Нет. — У мене в голові весь шкільний курс.

— То навіщо тобі додаткові заняття, якщо і так знаєш математику? — здивувалася Ніка.

— Щоб не паритися. А що ще лишається? З інформатики мене б вигнали: за напади сміху. Гаразд, ще маємо трохи часу подумати.

Поряд стояв стурбований Куба. Він, схоже, мав проблеми з прийняттям рішень, а вибір відповідних занять для нього був надто складним.

* * *

Компанія дочекалась останнього уроку — географія мала бути цікавою. На жаль, посеред уроку пані Констанція Константинопольська почала викликати учнів до дошки і просила показувати міста, які називала. Целіна, котру викликали третьою, ледь вилізла з-за парти, натягуючи на живіт куценький рожевий светр. Вона зачепилася гостроносим черевиком за сходинку перед дошкою і розтягнулася на підлозі, впавши просто під ноги вчительці.

— Тобі буде зручніше відповідати стоячи, — промовила пані Констанція, на чиєму обличчі не поворухнувся жоден м’яз. Залою прокотився стримуваний смішок.

— От рветься відповідати, — тихо прокоментувала Аурелія. — Кожним кілограмом свого тіла.

— Один батончик виявився зайвим, — драматично зауважив Нет.

Ніка зиркнула на нього грізним поглядом. Целіна встала і, пригнічена, мусила показувати аж три міста. Наприкінці уроку вчителька попередила: за тиждень буде тест, і учні мають знати назви столиць, державні мови та населення всіх країн Південної Америки. У класі запанувала понура атмосфера. Лише Фелікс і Нет не втратили гарного настрою. Вони обмінялися багатозначними поглядами і таємничо всміхнулися.

— Цифровий диктофон і безпровідний навушник, — після дзвоника сказав Фелікс, немов це щось мало пояснити.

Ніка здогадалася, що вони хочуть зробити.

— Хочете списати? — запитала вона з недовірою.

— Чому б ні? — здивувався Нет. — Навіщо мені пам’ятати кількість населення Чилі чи Еквадору? Я знаю, де про це знайти за кілька секунд.

— Може, мета — тренування пам’яті?

— Є сто кращих способів. У мене в голові адреси й конфігурації всіх найважливіших інтернет-пошуковиків і поштових серверів. Я пам’ятаю коди доступу… Якщо йдеться про додаткові заняття, географія відпадає.

— Якщо не будеш вчитися, лишишся дурнем, — підвела риску Ніка.

* * *

Коли пролунав останній дзвоник, троє друзів таємно пробралися до вузьких сходів, що вели на горище. На жаль, двері були замкнені на солідний замок.

— От і маєш, — із деяким полегшенням повідомив Нет. — Відкликаємо місію, а тих двох обходитимемо десятою дорогою.

— Не зовсім так, — сказав поволі Фелікс, риючись у рюкзаку. Він витягнув металевий предмет, що нагадував товсте вічне перо, зняв ковпачок і надів його з іншого боку.

— Хочеш написати заяву до Ромашки, щоб дав нам дозвіл зробити на горищі таємну штаб-квартиру? — запитав Нет.

— Це універсальний ключ, — відповів Фелікс і натиснув на кнопку. Із вузької передньої частини з тихим клацанням висунулися в різні боки кільканадцять пластинок. Фелікс посміхнувся, втягнув назад пучок пластинок, вставив ключ у замок та, кілька разів натиснувши кнопку, обернув його, аж поки не почувся звук пересування ригелів. Він вийняв прилад і придивився до конфігурації пластинок.

— Ми маємо візерунок замка, — пояснив хлопець. — Увечері зроблю для нас копії ключів.

Ніка та Нет поглянули на нього з подивом. Нет натиснув ручку, і звільнені від замка двері з неприємним скрипом прочинилися в темряву. У коридорах було надто голосно, щоб хтось міг їх почути — старші класи досі займалися. Фелікс увійшов першим, невдало намагаючись намацати вмикач світла. Однак його очі швидко звикли до напівтемряви, а коли пройшов кілька кроків, то стало світліше. Світло проникало крізь круглі вікна в даху, які раніше вони бачили лише ззовні.

Ззаду захлопнулися двері, і почулося докірливе шикання Ніки. Нет пробубнів щось схоже на вибачення, і обоє обережно підійшли до Фелікса. Перед ними простягалося заставлене старим мотлохом, запилюжене величезне горище. Від холоду й страху на шкірі повиступали сироти; діти присунулися ближче один до одного.

— Мабуть, між цим барахлом можна пройти над усією школою, — сказав Нет із захопленням, але швидко додав: — Не те щоб я дуже хотів…

— За винятком спортзалу, — відповів Фелікс, вказуючи на вертикальну стінку одразу за рогом. — Він вищий від решти приміщень на четвертому поверсі.

Усі троє пройшли повз безладно розставлені шафи, оминули кілька дуже старих, ще довоєнних, парт — із підйомними стільницями та отворами для чорнильниць. Далі громадилися картонні коробки. На вкритій пилом підлозі було видно лише поодинокі сліди, що зникали десь у кутку. Друзі повернули. Неподалік від дверей, за коробками, вони побачили вузькі дерев’яні сходи, що вели до такого собі напівповерху, рівень підлоги якого на два метри височів над підлогою горища. На перший погляд, це місце здавалося цікавим, отже, недовго думаючи, вони піднялися туди. Приміщення виявилося однією із чотирьох наріжних надбудов, які було видно з вулиці. З двох боків похилий дах доходив майже до підлоги, де було два напівкруглих вікна з кількома тьмяними від пилу й старості шибами. З третього боку дах надбудови прилягав до спортзалу, а з четвертого — закінчувався вертикальною дерев’яною стіною, що відділяла його від решти горища. Підлога й дах були дерев’яні. Крізь шпарини між дошками однієї стіни виднілося довге захаращене горище. Площа всієї надбудови становила п’ять на п’ять метрів. Біля двох вищих стін стояли засклені шафи, вміст яких підказував, що їх кілька десятиліть ніхто не відкривав. Діти помітили великий тріснутий глобус, якесь архаїчне приладдя для фізики, зокрема електростатичну машину, що мала доволі стильний вигляд, і… людський скелет на опорі. Були тут також побиті міллю опудала: велика сова, беркут і лисиця. Весь цей мотлох вкривав товстелезний шар пилу. Протягом останніх десятиліть сюди, напевне, ніхто й носа не потикав.

— А непогано, — резюмував Фелікс. — Можемо називати це вежею.

— Та ж вона височіє над дахом щонайбільше на півметра, — оцінив Нет.

— Але «вежа» звучить круто, — вирішила Ніка. — Тільки скелет заберіть звідси.

— Та ти що! Скелет — найліпша знахідка, — запротестував Нет, але погляд Ніки змусив його утриматися від подальшого висловлення захоплення.

Дослідники вирішили поки що не продиратися в інші частини горища.

— У мене мурашки йдуть поза спиною, лишень подумаю, що треба сюди повернутися, — буркнула Ніка, обходячи скелет широкою дугою. Кістки його долонь застукотіли в ритм кроків дівчини.

— Подумаймо… може, й справді виберемо якесь затишніше місце, — запропонував Нет, ковтаючи слину.

— Усюди так буде, — сказав Фелікс, знімаючи рюкзак.

Хлопці затягли сходами кілька струхлілих гімнастичних мат, пару дірявих ковдр і низенький столик у цілком доброму стані, якщо не зважати на брак однієї ніжки, та підперли його кількома цеглинами. Біля одного з вікон була розташована розетка. Якщо вона працює, то проблема освітлення й енергії практично вирішена. Врешті-решт Ніка змусила Фелікса віднести скелет кудись, де його не буде видно.

— Перший пункт плану виконано, — повідомила вона, протираючи столик від пилу. — Я сподіваюся, тут немає павуків.

Нет злосливо усміхнувся, кидаючи багатозначний погляд у бік Фелікса.

— Тут досить безпечно, — ствердив Фелікс, роззираючись. — Треба тепер якось сюди транспортувати обладнання. Усе не поміститься в один шкільний рюкзак. Пам’ятайте про основні засади конспірації: жодна жива душа не повинна бачити, як ми повертаємо на ці сходи.

* * *

Наступного дня після уроків друзі зустрілися у Фелікса вдома. Лише зараз вони мали змогу оглянути його кімнату. Помешкання трохи нагадувало майстерню — на довгому столі, окрім предметів, що зазвичай мають бути на робочому місці школяра, були прикручені лещата, лежали дриль, паяльник і шліфувальна машина, а внизу стояло кілька ящичків з інструментами. Незважаючи на це, кімната здавалася приємною та затишною, а бардак не перевищував норм, затверджених батьками типового підлітка.

— Зайдемо до школи з чорного ходу, — сказав Фелікс. — Він веде до гардероба, а нічний сторож, мабуть, сидить у вахтерській і дивиться футбол.

— Авжеж. Я чув, що пан Сильвестр — футбольний фан, — пригадав Нет. — Але він може побачити нас на сходах другого поверху.

— Ну що ж, на нас чекає момент емоційного напруження. Я перевірив за телевізійною програмою. Матч починається о сьомій. Маємо купу часу. Серйозніша проблема — камери над дверима. Вони спрямовані на тротуар, що веде до входу.

— Та бачив я їх, — Нет не приховував гордощів. — Я написав нещодавно коротеньку програмку. Вона з цим упорається.

— Віруси ти теж пишеш? — запитав Фелікс.

— Написати вірус може будь-який дурень. Я не займаюся такими речами. Моя програма на якийсь час зробить петлю в зображенні з камери. Уночі цього ніхто не помітить, а потім, навіть якщо зорієнтуються, нам уже це не зашкодить.

Нет витягнув ноутбук і за допомогою кабелю приєднав його до телефонного роз’єму.

— Вам не здається, що це злом? — занепокоїлася Ніка. — Нас можуть посадити.

— Ми неповнолітні, — відмахнувся Нет, із висунутим язиком вбиваючи до комп’ютера рядки цифр. — Зрештою ми нічого не крадемо, а зовсім навпаки — приносимо нові речі.

— Це може зруйнувати мою репутацію! — відчайдушно застогнала Ніка.

Фелікс віддав приятелям копії ключа. Вони упакували обладнання до рюкзаків і спустилися в хол.

— Матч починається за годину, — сказав Фелікс, поглянувши на годинник. — Нам не треба поспішати.

— Серденька мої, ви нікуди не підете, поки не з’їсте суп! — категорично заявила бабуся Люся, загороджуючи їм дорогу і вказуючи на стіл у їдальні, на якому вже стояли три повні тарілки і парував бульйон із бабусиною домашньою локшиною. — Уже давно по обіді. Ви повинні їсти, щоб мати сили вчитися.

Складно було відмовитися, тим більше що суп, у якому плавали шматочки курки й моркви, так неймовірно пахнув і збуджував апетит.

— Перше правило, — тихо сказав Фелікс, коли вони сіли за стіл, — коли хтось доїсть, то відносить свою тарілку до раковини.

— Щоб бабуся не мусила носити? — запитала Ніка.

— Ні. Якщо цього не зробити, то буде добавка супу, аж поки не луснеш.

П’ятнадцять хвилин потому вони з’їли пудинг і тістечка, запили все це домашнім компотом з вишень і врешті вийшли з дому на подвір’я, де на них чекали велосипеди.

— Ну а зараз уже маємо поспішати, — глибоко зітхнув Фелікс, погладжуючи свій живіт.

Хвіртка огорожі на задвірках школи була зачинена, але досить було її підняти, щоб клямка вискочила з отвору в погнутій ніші. Діти зачинили за собою хвіртку, сховали велосипеди в кущах та обережно рушили до дверей. У світлі заходу сонця старі дерева витягали пазуристі гілки, немов хотіли затягти їх у свої густі тіні. Шкільний сад настільки здичавів, що нагадував джунглі. Збоку, уздовж муру, тягнулася вузька стежка. Вона вела до сходів чорного ходу, і користувалися нею лише працівники, які ремонтували приміщення школи.

— Ти впевнений, що твоя програма працює? — запитав Фелікс, зиркаючи на камери над дверима. На щастя, настінна лампочка ще не засвітилась.

— Я не можу це перевірити, — прошепотів Нет. — Програма дасть нам дві години, а потім самознищиться.

Фелікс дістав універсальний ключ — і за мить двері відчинилися. У довгому коридорі, що вів до гардероба, було майже темно. Сірі відгалуження коридору зараз скидалися на отвори печер драконів. Збившись у тісну групку, друзі майже навпомацки дісталися сходів.

У холі горіло кілька лампочок. Із-за вахтерської стійки долинав захоплений голос спортивного коментатора. Телевізор кидав на стіни блакитні відблиски. Було видно маківку голови пана Сильвестра, яка хиталася в ритмі подій на полі.

Друзі завагалися. Вони не боялися, що сторож їх почує. Він не почув би навіть реактивний літак, якби той приземлився на шкільному подвір’ї. Однак вахтер міг устати й озирнутися. Врешті трійця зважилася і прослизнула на верхній сходовий майданчик, щоб дістатися горища. Фелікс вийняв невеличку банку спрею та по черзі приснув на дверні завіси. Нет вставив у замок свій ключ, що ідеально пасував і гладенько прокручувався. Двері відчинилися без найменшого скрипу.

Поки Фелікс і Нет розставляли обладнання та тестували малі монітори й прилади дистанційного керування, за вікном зовсім стемніло. Друзі сховали все у шафу, щоб у разі несподіванки лише замкнути двері.

Тремтячи від страху, Фелікс вийшов прикріпити мікрокамеру над вікном на сходах — просто навпроти дверей на горище.

— Зараз треба підсунути їм щось таке, що вони заберуть до своєї схованки, — сказала Ніка. — Це не може бути монета, бо її одразу розтринькають. Загалом це мусить бути щось велике, але не дуже цінне.

— Чому не дуже цінне? — запитав Нет, поправляючи окуляри.

— Бо твій плеєр вони не заберуть, — пояснила вона. — Розуміють, що одразу накапаєш директору. А м’яч чи брелок — інша справа.

— Я можу пожертвувати ліхтариком, — сказав після роздумів Фелікс. — Він світить кількома кольорами, має опцію миготіння. Це повинно їм сподобатися.

Ніка штовхнула його плечем і показала на монітор. Спочатку Фелікс не зорієнтувався, що відбувається. І лише секундою пізніше помітив лисину Сильвестра, що з’явилася внизу екрана. Дівчинка перелякано стисла руку Фелікса. Нет побачив вахтера, зіщулився і втиснувся в куток. Тепер монітор показував спину охоронця, який вставляв ключ у замок дверей на горище. Це точно був Сильвестр, неможливо було помилитися. Він носив ті смішні штани, які часом носять старші чоловіки: з ременем, що з незрозумілих причин розміщувався десь під пахвами. Діти почули виразний скрегіт замка. Фелікс кинувся замкнути шафку, і їхній центр керування потонув у темряві.

— Перерва в матчі, — прошепотів він.

Друзі притиснулися одне до одного в найглибшому кутку своєї схованки. Десь загорілося світло. Кроки наблизилися й зупинилися. Нет сам закрив собі рот рукою, щоб не видати жодного звуку. З усіх сил він намагався не чхнути, бо йому лоскотали ніс руді кучері Ніки. Брязнуло скло, і почулося задоволене муркотіння. Кроки віддалилися, згасло світло й грюкнули двері. Фелікс відчинив шафку, і всі побачили на моніторі, як сторож спускався сходами. У руках він тримав… пляшку вина.

Нет чхнув, і всі аж підскочили.

— Наше горище не лише наше, — сказав він. — Це його сліди ми бачили першого разу.

— Він п’є на роботі! — обурилася Ніка.

— Ти б теж пила, якби мусила сидіти всю ніч у такому величезному будинку, — сказав Нет. — У чувака життя — відстій.

— Чому?

— А ти прикинь. День янгола тридцять першого грудня. Два свята водночас. Гадаєш, хтось принесе йому подарунок на Новий рік? Це мало залишити слід у психіці Сильвестра… До того ж працює вночі, а спить удень, коли всі галасують… але це навіть краще, — замислився він із хитрою фізіономією. — Якби він нас засік, то і так би нікому не сказав, бо боявся б, що ми розповімо про вино.

Ніка невдоволено похитала головою.

— А може, він п’є, бо тут… страшно? — тихо додав Нет, втискаючись у куток. — Ох, навіщо я це сказав…

Ніка цього разу вчепилася в рукав Нета. Вони сиділи, вслухаючись у тишу.

— Так, забираймося звідси, поки батьки не почали нас шукати, — сказав Фелікс, немов струшуючи із себе похмурий настрій.

— А ми не можемо почекати до ранку? — запропонував Нет, уявляючи собі дорогу крізь темне горище, підвал і врешті сад. І відповів сам собі: — Ні, ні, краще, щоб це було вже в минулому…

Повернення не видавалося складним, якщо не враховувати страх перед невідомим.

— Я відчуваю за спиною присутність того скелета, — прошепотіла Ніка, коли вони встали.

— Я ж виніс його, — здивувався Фелікс.

— І зараз він причаївся десь за рогом…

— Я можу принести його назад.

— Ні! Ні! Нехай уже там стирчить…

Діти зачинили за собою двері та якомога тихіше спустилися на перший поверх. Пан Сильвестр сидів у глибокому кріслі, над стійкою знову виднілася лише маківка. Повернення в цілковитій темряві було ще менш приємним. Тремтливе світло ліхтарика боязко зазирало в темні закутки. Раптом у глибині коридору блиснули чиїсь очі. Ніка скрикнула й скочила Нетові на руки. Той ледь утримав рівновагу. Луна від крику повернулася, відбившись від дальнього кінця коридору.

— Це лише щур, — процідив крізь зуби Нет, із силою намагаючись утримати дівчину. — Він боїться нас більше, ніж ми його.

— Бігом! — прошепотів Фелікс.

Згори почувся відгомін швидких кроків. Вони добігли так тихо, як тільки могли, до середини коридору, але кроки пана Сильвестра вже гуркотіли сходами. Тож вони кинулися вбік, у вузьку нішу. Згасили ліхтарик, притулилися один до одного та обперлися об якісь двері.

— Щури, — просичав з огидою сторож. Він посвітив ліхтариком у дальній кінець коридору, найімовірніше, не маючи бажання перевіряти, що там ще може приховуватися.

Троє друзів чекали, затамувавши подих, але тепер до них долинали лише стишені відголоски матчу. Вони обережно визирнули до центрального коридору.

— Спробуй більше так не робити, — повільно сказав дівчинці Нет і додав тихіше: — Не треба брати дівчат на таку місію.

Ніка знизала плечима та ображена пішла до дверей. Проте одразу пригадала, що їй страшно, розвернулася і стала між хлопцями.

— Ідете? — запитала вона.

Хвилиною пізніше вони зачинили за собою вхідні двері та вдихнули вечірнє повітря. У світлі місяця навіть покривлені віком крони дерев здичавілого саду здавалися не такими страшними, як очі щура в коридорі. Десь угорі миготіли посадкові вогні пасажирського літака. Його гул, що пробивався крізь шум міста й досягав самої землі, повернув школярів до реальності. Вони вивели велосипеди за хвіртку.

— Починаємо завтра на великій перерві, — постановив Фелікс, і всі роз’їхалися по домівках.

* * *

Перший урок біології в новій школі справив враження на всіх. Кабінет був трохи затемнений дерев’яними ролетами на вікнах. Кілька ламп підсвічували засклені полиці та вітрини, повні зразків екзотичних рослин і звірів. Зі звірів переважно були зроблені опудала, але вони все одно мали грізний вигляд.

Нет зупинився перед величезним, вставленим у шафу скляним баком і здійняв брови. Скидалося на те, що хтось насипав у гігантську посудину лісової підстилки: палиць, пожовтілої глиці та покрученого листя. Усередині цієї скирти сміття щось ворушилося в маленьких проходах.

— Вау, — прошепотів Нет сам до себе. — У цьому смітнику завелися мурашки фараона.

— Це тераріум, — озвався через його спину Віктор. — Усередині там мурашник. А оте біле внизу — це яйця.

— Ти серйозно? — здивувався Нет. — Акваріум без води, повний мурашок. Поклич якусь дівчину — от вереску буде.

Дівчата й так мали кислі обличчя, оскільки, окрім тераріума з мурашками, стояли тут такі самісінькі посудини з павуками та зміями. І не всі створіння в кількох акваріумах були золотими рибками.

Діти розвернулися на скрип дверей.

— О божечки… — простогнала Клаудія.

Професор Бутлер виявився худим і непримітним чоловіком років за сорок. Його фартух у плямах колись, напевно, був білого кольору. Сиве волосся — задовге, дещо поріділе, ще, правду кажучи, трохи жирне — звисало з його голови, немов він увійшов у клас після сильного дощу. Окуляри в прозорій оправі тридцять років тому вважалися вершиною стилю.

— Вітаю, — сказав професор, відкриваючи журнал. Під нігтями вчителя чорніли траурні обідки. — Сідайте.

Учні мовчки розійшлись по місцях, а Ніка шепнула на вухо Феліксу:

— Як на мене, то додаткові заняття з ботаніки відпадають.

— Угу, — погодився Нет. — Він, мабуть, сякається на учнів, які не зробили домашку.

Професор Бутлер на першому уроці не препарував жабу і не показав жодної бридоти зі своїх таємничих колекцій, яких у нього, якщо вірити пліткам, була сила-силенна. Загалом він провів нормальне заняття, однак у ньому особисто, як і в класі біології, було щось, що змусило всіх одразу після дзвоника поспіхом зібратися й вийти у коридор.

— Він нас ще здивує, — передбачав Фелікс.

— Випустить тарантула під час контрольної, — усміхнувся Нет.

* * *

Перед великою перервою вони знову сиділи у своїй штаб-квартирі на горищі.

— Хто піде на місію? — запитала Ніка, граючись ліхтариком.

Погляди хлопців виявилися красномовнішими за відповідь.

— Чудово! — сказала вона. — Жінки вперед!

— Тобі не треба ні з ким битися. Просто поклади ліхтарик на видноті, — пояснив Нет.

— Ми перевірили розклад уроків, — сказав Фелікс. — Перед великою перервою в них уроки в кабінеті, що одразу перед поворотом. Майже впевнений: усі підуть у напрямку буфету. Залишиш на підвіконні ліхтарик, який мерехтить помаранчевим, та підеш собі.

— Вони точно вийдуть із класу першими, — додав Нет. — Я ввімкну дзвоник, коли зайдеш за ріг.

— О’кей, — погодилася Ніка, але за мить нахмурила брови й запитала: — Чекай-но… А звідки ви знатимете, що я зайшла за ріг?

Фелікс таємничо всміхнувся.

— Я розмістив додаткову камеру за шибою пожежного гідранта, — сказав він, натискаючи кнопку біля одного з моніторів, який показав зображення коридору на другому поверсі.

— Добре, — погодилася Ніка. — Але будете винні мені морозиво. За самопожертву.

Вона вийшла, стискаючи в руках ліхтарик. Нет підключився до шкільного комп’ютера і приготувався переставляти годинник.

— Найгірше — це батарейки, — сказав Фелікс. — Їх вистачає на двадцять хвилин польоту.

— Тож треба поспішати, — сказав Нет. — Де наш гелікоптер?

— Над дошкою оголошень у холі.

— Є! — Нет показав на монітор.

Хлопці побачили, що Ніка йде коридором, ставить і вмикає ліхтарик на підвіконні. Вона помахала в камеру та відійшла. Коли Ніка зайшла за ріг, Нет натиснув «Enter» — і пролунав дзвоник. Відлуння ще не встигло стихнути, як двері класів уже почали відчинятися.

— Це вони! — вигукнув Нет і показав на дві постаті, що швидко наближалися. Як і передбачалося, Марцель і Рубен першими дійшли до ввімкненого ліхтарика. Марцель якусь мить придивлявся, а потім вищирив у посмішці свої криві зуби. Він узяв ліхтарик із підвіконня, говорячи щось до інших учнів — не чутно, що саме, бо в камері не було мікрофона. Потім Марцель рушив до сходів.

— О’кей, запускаю гелікоптер, — сказав Фелікс.

Він потягнувся за дистанційним керуванням і ввімкнув монітор. Хлопець завмер. Картинка з камери мікрогелікоптера була незвичною — якийсь зім’ятий папір, шматок квітчастої тканини та рухлива стеля. У нижній частині кадру виднівся світлий трикутник із двома чорними дірками.

— Г’юстоне, у нас проблеми, — пробурмотів здивований Фелікс, дивлячись на дистанційне керування, що лежало перед ним. — Я ще не стартував.

— Це… — Нет замружив очі. — Це фартух пані Пумпернікель, нашої прибиральниці, а ці… дірки… це, схоже, її ніс. Вид знизу. О боже! У неї волохаті ніздрі!

— Вертоліт у її кишені! — сказав із недовірою Фелікс. — Вона, мабуть, витирала пил з дошки і знайшла його. Саме сьогодні…

Фелікс вимкнув монітор, зітхнув і розчаровано обперся на шафу.

— У нас нічого не виходить, — простогнав хлопець.

Вони чекали на Ніку, щоб звітувати, але, повернувшись кількома хвилинами пізніше, дівчина не дала їм навіть відкрити рота.

— Я відчувала, що щось станеться, й просто пішла за ними, — повідомила Ніка. — Я знайшла їхню схованку. І уявіть собі — це саме ті двері, біля яких ми ховалися вчора вночі.

Хлопці перезирнулися.

— Більше того, — продовжила дівчина, — вони лишили їх відчиненими, тож я зазирнула всередину. Це якийсь покинутий невеличкий склад. Вони бавилися цим ліхтариком, а потім поклали на підлогу. Там була купа різних речей. Я не встигла все роздивитися.

Нет подивився на Ніку з більшою повагою, ніж до цього.

— Ну, то два перші пункти плану виконано, — оцінив Фелікс. — Треба подумати, як непомітно все звідти винести. Схоже, речей там багато.

— А як ми все роздамо власникам? — запитав Нет. — У буфеті виставимо, чи що?

— Може, взагалі нічого не треба виносити? — запропонувала Ніка. — Зробимо фото тих предметів і вивісимо на шкільній дошці оголошень, разом із мапою шляху до схованки. Марцель і Рубен не надто цікавляться змістом шкільних оголошень.

— Гм, може, дівчина в місії — не така вже й погана ідея, — зауважив Нет, а Ніка всміхнулася й опустила очі.

Фелікс подивився по черзі то на неї, то на нього, але нічого не сказав.

Нет відкрив ноутбук і набрав на клавіатурі: «Якщо хочеш віднайти свою власність, прийди під зазначені двері сьогодні на великій перерві».

— Як вам? — запитав він.

— Чудово, — похвалила Ніка, і цього разу зніяковіло всміхнувся Нет. — Але як зробити фото? Щось у мене немає бажання знову приходити сюди в темряві…

— Ми можемо лише спостерігати за зображенням із камер у режимі реального часу. Я не передбачив можливості запису.

— У мене ідея, — сказав Нет, витягнув якийсь кабель і подав його Феліксові. — Втикай це в роз’єм поряд із монітором.

Фелікс діяв, не до кінця розуміючи, що відбувається, а Нет увіткнув другий кінець у ноутбук і в скаженому темпі став гатити по клавішах.

За якусь мить на екрані комп’ютера з’явилося зображення, ідентичне до того, що й на моніторі Фелікса.

— Зараз ми можемо все записати, — пояснив Нет. — Вибрані кадри я роздрукую вдома.

— Ви пам’ятаєте, що ми втратили гелікоптер, — нагадала Ніка.

— Використаємо гусінь, — запропонував Фелікс і витягнув із дна портфеля щось схоже на шматок подвійного велосипедного ланцюга з кількома маленькими коліщатами. — Якщо там немає порога, то є шанс, що ця штука пролізе під дверима.

— Прикольно! — зацікавився Нет. — Ти не показував її раніше. Як вона працює?

— Зараз побачите.

Фелікс витягнув із портфеля пульт із двома джойстиками та антеною, яка вміщувалася на долоні. Залишена на спортивній маті гусінь ожила, дослухаючись сигналу дистанційного керування. Техноіграшка з’їхала (чи, скоріше, сповзла) з однієї мати — мов справжня гусінь. І без проблем заповзла на іншу.

— Яка вона огидна! — здригнулася Ніка.

— Вона може залазити на перешкоди заввишки кілька сантиметрів, — пояснив Фелікс. — Але зі сходів може тільки сповзти.

— Я б хотіла звернути вашу увагу, — озвалася Ніка, — що ми саме зараз прогулюємо ще один урок.

Пролунав дзвоник.

— Нам потрібні порожні коридори, — сказав Фелікс, — бо хтось випадково може розчавити гусінь. Ніко, краще йди на урок, щоб ми могли в тебе списати.

— О ні! — запротестувала дівчина. — Ми робимо це разом! Я перепишу в Целіни.

Роздивляючись на екрані зображення з мікрокамери, Фелікс рухав джойстики дистанційного керування. Старі шафи здавалися хмарочосами, на які дивишся через лобове скло гоночного авто. Гусінь швидко рухалася і за кілька хвилин дісталася дверей горища, пролізла під ними й почала зіскакувати зі сходів. Вона кілька разів перевернулася, але, вигинаючись, щоразу поверталася в нормальне положення.

Від споглядання ритмічних коливань школярам запаморочилося в головах. На першому поверсі їм довелося зробити перерву. Коли хлопці поглянули на екран, то завмерли. Лінійка — їхня математичка — дивилася вниз, просто в камеру, і верещала. Тобто можна було здогадатися, що верещала, бо на екрані її очі зробилися величезними, а рот широко відкрився. Потім учні побачили, як жінка з незвичною для себе швидкістю побігла в учительську.

— Вона подумала, що це великий черв’як, — розреготався Нет.

— Бідненька, — прошепотіла Ніка.

— Це погано, — зауважив Фелікс із серйозним обличчям. — Якщо адміністрація захоче зробити дезінфекцію, то візьметься наводити лад і на горищі.

Гусінь повернула й подолала сходи до підвалу. Поряд пробіг учень, але навіть не помітив маленького підлогового робота, який пересувався коридором. Лишалася ще довга пряма, яку гусінь подолала за кілька секунд, після чого завернула за ріг. Друзі зітхнули з полегшенням — під дверима була щілина.

— Я надто вжився, — зітхнув Нет. — Мені здається, що я дуже, дуже маленький.

Робот-гусінь проповз під дверима й опинився в цілковито темному приміщенні.

— Про це ми не подумали… — зітхнула Ніка.

— Повна дупа, — визнав Нет. — Ця камера тільки для денного світла.

Фелікс наморщив брови і збільшив контрастність монітора, ледь виловлюючи з темряви контури предметів. Він раптом штовхнув джойстик дистанційного керування, і гусінь ударилася об найближчий предмет.

— Зламаєш, — застеріг Нет, але Фелікс повторив свій маневр.

На четвертий раз зображення почало рівномірно мерехтіти.

— Ну я ж казав… — розпачливим тоном промовив Нет.

— Ні, все добре! — ледь не скрикнула Ніка.

Нет нарешті зрозумів, що відбувається, — гусінь увімкнула миготіння ліхтарика. Хлопець узяв на коліна ноутбук і почав записувати відео. Після об’їзду приміщення по колу вдалося зробити запис більшості вкрадених Марцелем і Рубеном предметів.

— Вистачить, — вирішив Фелікс і вивів гусінь назовні, щоб сховати її під батареєю, а потім забрати.

— Завтра після першого уроку розмістимо на дошці оголошення, — додав Нет, ховаючи ноут.

Ніка займалась плетінням коси з розділеного на три частини шнурка свого мартенса.

— Що ти робиш? — запитали хлопці в один голос.

— Створюю імітацію гусені, — пояснила вона. — Покладемо це там, де її побачила Лінійка.

Хлопці покивали головами, немов говорячи: «Так, нам би це теж спало на думку, але за мить…»

* * *

Наступного дня, заходячи до школи за п’ять хвилин до восьмої, вони почули дзвоник.

— Половина класу запізнюється, — сказав Фелікс, роззираючись у холі, де раптом запанувала жахлива метушня.

— Я не переставив годинник! — Нет ударив себе долонею по лобі так, що аж ляснуло. — Цілих п’ять хвилин. Пані Пробірка не пробачить нам цих п’яти хвилин.

Але друзям усе одно треба було спуститися до гардероба — адже зайти в куртці на урок хімії вважалося гіршим, ніж спізнитися. Учні пробігли повз Лінійку, яка, незважаючи на знайдений сплетений шнурок, усе одно вирішила обприскати підозрілу територію «Дихлофосом». Коли вони ввалилися у клас, виявилося, що хімічку теж застав зненацька ранній дзвоник: вчителька увійшла до кабінету за кілька секунд до них.

Пробірка не була злою, але вона ненавиділа непунктуальність. Зазвичай тих, хто запізнився, вона пропікала рентгенівським поглядом, і учні були впевнені, що до кінця уроку їх викличуть до дошки. Цього разу вона просто махнула рукою, дозволивши трьом друзям сісти на місця. Хімічка мимохідь поправила світле волосся й усілася за вчительський стіл.

— Треба поговорити з паном Ефтіпі, — сказала вона, щоб приховати збентеженість. — Із цими дзвониками останнім часом відбувається щось дивне.

Нет усміхнувся до себе.

— Тоді він краще захистить систему, — шепнув йому на вухо Фелікс, коли вони сідали.

— Не думаю, — відповів Нет. — Максимум, замінить батарейку в годиннику.

Збита з пантелику Пробірка неохоче вела досить цікавий урок, хоча трійця друзів подумки вже переживала щасливий кінець усієї історії.

За кілька хвилин до кінця уроку Фелікс запхав роздруківки під сорочку, засунув скотч до кишені й підняв руку.

— Так, Феліксе? — запитала Пробірка, поглянувши з-над окулярів. Хімічка була худою жінкою за п’ятдесят і зазвичай дивилася на всіх так, неначе просвічувала кожну думку і намір, немов хотіла сказати: «Я й так знаю, що ти щось задумав».

— Мені треба вийти, — сказав Фелікс.

— За п’ять хвилин буде дзвоник… якщо цього разу він пролунає вчасно.

Нет ляснув себе по лобі й почав порпатися в рюкзаку, щоб встановити на шкільному комп’ютері правильний час.

— Але мені дуже треба, — простогнав Фелікс, переступаючи з ноги на ногу.

— Ну гаразд, іди.

Фелікс вибіг із класу й усвідомив: так правдоподібно прикидався, що дійсно захотів у туалет. Отож, мусив спочатку піти попісяти. Виходячи з туалету, хлопець наткнувся на пані Пумпернікель, що йшла з відром та шваброю, і згадав про гелікоптер, яким зараз бавились діти прибиральниці. «Не можна цього так лишати», — подумав він. Фелікс підійшов до однієї з дощок оголошень, яких не було видно з кімнати вахтера, і роззирнувся. Він підчепив складаним ножиком дверцята і без відкривання замка відхилив шибку. Хлопець підпер дверцята головою й, використовуючи руки та зуби, подер скотч на шматки та приклеїв усі аркуші. Тоді Фелікс у той же спосіб прикрив шибку і відійшов, щоб оцінити своє творіння. Одна картинка була наклеєна догори дриґом, але хлопець не хотів ризикувати. Зрештою, тієї ж миті пролунав дзвоник.

Фелікс удав, що цікавиться іншою дошкою, де висіли фото всіх директорів школи. Світлини були чорно-білі, і лише фотографія директора Ромашки привертала погляд різнобарвністю метелика — яскраво-жовтого у блакитний горошок.

Спочатку ніхто не помітив нових об’яв, але врешті Фелікс почув:

— Мій м’яч!

— Бачу мою машинку! — додав хтось інший.

Фелікс подумав, що вони надто рано все вивісили. Марцель або Рубен могли щось пронюхати, але для тих двох зміст дошки оголошень був так само цікавий, як фарба на стіні. Вони пройшли поряд, навіть не звернувши уваги на учнів, які роздивлялися фотографії.

* * *

Фелікс, Нет і Ніка спустилися у підвал та з відстані зауважили кільканадцять осіб, що зібралися перед схованкою Марцеля й Рубена. Врешті хтось постукав у двері.

У відчинених дверях з’явилося розлючене обличчя Рубена. Побачивши натовп учнів, хлопець зіщулився і спробував сховатися всередині. Та він не втримав дверей, і ті відчинилися, демонструючи освітлене приміщення, повне накрадених речей. Гурт учнів вагався лише якусь мить, після чого став напирати на Рубена й запхався всередину. Лунали радісні скрики власників, які знаходили свої улюблені речі. Марцель і Рубен із переляканими обличчями виповзли звідти рачки й дременули.

Коли Фелікс наблизився до дверей, більшість учнів уже пішли. За мить лишилися порожні полиці й порозкидані речі.

— Знайшовся ще один «власник» твого ліхтарика, — сумно зауважила Ніка і подала Феліксу гусінь.

— Може, ми це зробили неправильно, — зітхнув Фелікс. — Схоже, багато речей потрапило не до своїх власників.

— До цього взагалі нічого не було у власників. Ми зробили, що могли.

— Я змирився із втратою п’ятнадцяти злотих, — трохи заспокоївшись, сказав Фелікс, — навіть із втратою ліхтарика. Але гелікоптера не пробачу.

— Що ти хочеш зробити? — запитав Нет. — Він уже вдома у Пумпернікель. Ним, схоже, бавляться її діти.

— Можливо, вони ще не встигли його зіпсувати.

Фелікс рушив у бік сходів. Ніка поглянула на Нета, але той лише знизав плечима.

Дотримуючись уже традиційних заходів безпеки, вони дісталися своєї штаб-квартири. Фелікс увімкнув монітор і обрав частоту камери гелікоптера. Незважаючи на перешкоди, на зображенні можна було розгледіти дитячу кімнату та двері.

— Понад кілометр, — сказав Фелікс. — Може бути надто далеко для дистанційного керування, але в нас немає часу на пошуки кращого місця.

На моніторі вони побачили, що двері до кімнати відчинилися і в неї забігли двоє хлопців. Їм було десь по шість років. Один з них узяв гелікоптер і почав бігати, вдаючи, що літає.

— Зараз малий його зламає, — Фелікс стиснув зуби.

Він увімкнув дистанційне керування й поклав великі пальці на важелі.

— Чекай, — застеріг Нет. — Поки хлопець тримає його в руці, нічого не вийде.

Тож усі безсило дивилися, як малий грається у вигадану місію, розвалює будиночки з конструктора, імітуючи влучання ракети. Потім гелікоптер вдаваними пострілами бронебійних ракет перевертав машинки.

— Зараз! — крикнула Ніка, а Фелікс інстинктивно ввімкнув гвинт. На моніторі було видно, як руки другого хлопця намагаються схопити гелікоптер. Мабуть, брат цієї хвилини впустив іграшку. Гелікоптер злетів під стелю й почав кружляти.

Губи хлопців промовили характерне «Вау! », після чого обидва почали підскакувати, щоб дістати іграшку. Фелікс керував гелікоптером, намагаючись ні у що не врізатись і водночас не дати його схопити. Це виявилось нелегким завданням, бо зображення було не найкращої якості, а дистанційне керування на такій відстані діяло не надто точно.

Раптом один із хлопців вибіг із кімнати. А коли повернувся, то тримав у руках рибальський сак.

— Ну то нам капець, — зітхнув Фелікс, ледь уникаючи першого замаху сачком.

— Кватирка! — вигукнув Нет. — Вона відчинена!

Перед камерою знову промайнула сітка. Фелікс повернув у бік вікна, виконав показовий маневр і вилетів назовні через вузьку щілину. Не було часу на святкування, бо вітер одразу закрутив маленький апарат.

— Де ми?.. Тобто де він? — запитав Нет.

— Хіба я знаю? — замислилася Ніка. — Але місця знайомі…

Гелікоптер, змагаючись із вітром, піднімався над верхівками дерев та поволі обертався. На моніторі з’явилася школа. Фелікс штовхнув важелі, і гелікоптер рушив у бік бази. Робот не був надто швидким, а до того ж летів проти вітру. За кілька хвилин він подолав половину шляху.

— Відчиніть вікно, — промовив Фелікс.

Нет відкрив шибу напівкруглого вікна, й разом зі свіжим повітрям до них долетів звук поліцейської сирени.

— Цікаво, що там відбувається? — запитав Нет, намагаючись визирнути у вікно.

— Він у мене на моніторі! — скрикнув Фелікс. — Оце несеться!

Патруль справді мчав із величезною швидкістю. За триста метрів перед ним їхав білий фургон. Троє приятелів напружено вдивлялись у зображення.

— Ви думаєте про те, що і я? — запитав Фелікс.

— Це та банда «Невидимих», — підтвердив Нет. — Вони знову пограбували банк. Цікаво, куди вони їдуть? У них немає шансів на втечу!

З іншого кінця вулиці виїжджав другий патруль.

— Батарейки вистачить ще на три хвилини польоту, — сказав Фелікс. Але він уже не вагався — підняв гелікоптер ще вище й повернув, скеровуючи камеру просто за втікачами.

Фургон із виском шин, який було чути крізь вікно, повернув у бічну вуличку та заїхав у білу вантажівку. Не вдарився в неї, а просто в’їхав всередину по рампі, яка швидко зачинилася. Обидва патрулі повернули в цю вуличку, проїхали повз вантажівку і помчали далі.

— Оце прикол! — закричав Нет. — То он як вони зникають…

— Треба комусь повідомити, — сказала Ніка.

Тим часом вантажівка поволі рушила.

— Той телефон, — Фелікс указав на апарат, прикріплений до ноутбука. — З нього можна нормально телефонувати?

— Так, — відповів Нет. Відімкнувши кабелі, він подав апарат Феліксу.

Фелікс однією рукою набрав номер, а другою пілотував гелікоптер.

— Тату, слухай, — сказав він швидко, — ні, нічого не сталося. Але це важливо. Та банда… той фургон заїхав у білу вантажівку, яка зараз спокійно собі від’їжджає. Я не жартую. Відправ Air Wolf і перевір, куди вони їдуть! Вони за три вулиці від нашої школи.

— Що таке Air Wolf? — спитав захоплений Нет, забираючи телефон.

— Теж гелікоптер, але трохи більший, — відповів Фелікс. — Я втрачаю контроль… Батарейки сідають…

Гелікоптер полетів у напрямку школи. Зараз він почав втрачати висоту, аж доки гвинт не зупинився й машина не впала. Фелікс, побачивши, як наближається живопліт, стиснув зуби. Хвилиною пізніше апарат вдарився об гілля, і зображення зникло. Усі інстинктивно підскочили.

Фелікс ще якусь мить вдивлявся у крапки на моніторі, аж врешті розчаровано впав на мату.

— Не встигне, — сказав він. — Мало шансів, що Air Wolf готовий до польоту.

— Зателефонуймо в поліцію! — скрикнула Ніка.

— Копи нам не повірять.

Друзі кілька хвилин сиділи, витріщаючись у вікно. Наступний урок уже розпочався, але учні ніяк не могли зібратися, щоб іти вниз.

— А ми були так близько! — зітхнув Нет.

Фелікс переключив монітор на телебачення. Вони побачили місто з висоти пташиного польоту й білу вантажівку, що швидко рухалась у бік мосту.

«Нагадуємо: ми транслюємо зображення в прямому ефірі з гелікоптера, що стежить за вантажівкою, якою тікає невловима раніше банда «Невидимих», відома нападами на банки в усьому місті. У вантажівці може бути навіть ватажок бандитів — таємничий Мортен».

Друзі не зводили очей з монітора. Гелікоптер знизився і рухався просто за вантажівкою. Він пролетів під світлофором і знову піднісся над деревами.

— Звичайний гелікоптер цього б не зробив, — сказав Нет.

— Це Air Wolf, — обережно сказав Фелікс. — Його пілотує мій тато. Він швидко зреагував.

— Але як він умістився під світлофором? — із натиском запитав Нет.

— Це не справжній гелікоптер. Він на дистанційному керуванні й менший за велик.

Зображення на моніторі показало на кінці мосту блокаду з кільканадцяти поліцейських машин. Слідом за вантажівкою на міст в’їхало ще кілька патрулів, відрізаючи банді шляхи до втечі.

— Здається, ми випадково перемогли справжню банду, — з недовірою зауважив Нет.

— Але я своїх п’ятнадцять злотих так і не побачу, — усміхнувся Фелікс і вимкнув монітор. — Запрошую вас до мене у суботу після обіду. Маємо це відсвяткувати.

Він встав і закинув рюкзак на спину.

— Куди йдеш? — запитала Ніка.

— За мікрогелікоптером, — сказав хлопець. — Він заслужив на спокійну пенсію.

* * *

Батько Фелікса кілька разів показував відео, на якому міністр особливих справ особисто дякував йому за допомогу в подоланні банди «Невидимих». На жаль, у вантажівці був лише водій. Усі злодії з фургона десь зникли, і не вдалося встановити, де саме, хоча поліцейські експерти багато годин аналізували запис втечі. Однак видавалося, що захоплення ватажка бандитів є питанням кількох днів.

Тоді, незважаючи на похмуру погоду, батько запросив приятелів Фелікса до саду та насмажив стільки гамбургерів і ковбасок, що ніхто не міг цього з’їсти. Зате Цабан мав гарантовану їжу на кілька днів. Бабуся Люся засмутилася, бо не потрібно було готувати. Вона тільки роздавала тарілки і прибори та приносила нові серветки. А до цього спекла торт з безліччю родзинок і шарлотку, яка складалася головним чином із яблучного мусу, вкритого смаковитою обсипкою. Мама Фелікса зайшла на кілька хвилин і в поспіху замість Цабана випадково погладила механічного собаку. Вона, ймовірно, цього навіть не побачила. За мить їй зателефонували, і мама поїхала залагоджувати чергову дуже серйозну справу.

— Я чув, як Ламберт пригадував, що це він знайшов ту схованку в підвалі, — сказав Фелікс, коли друзі лишилися самі в порослій диким виноградом альтанці. Цабан усівся біля нього, тицяючи носом у руку свого господаря та вимагаючи ніжності.

— Хоче примазатися до нашого успіху! — обурився Нет.

— Може, так воно і на краще, — Фелікс знизав плечима. — Хтось би ще здогадався пов’язати це з бандою.

— Трохи шкода, що ми не виявили своєї участі в цій справі, — сказав Нет. — По телевізору згадали лише про якихось «тямущих дітлахів». Схоже, слава оминула нас.

— І добре. Це б вилізло нам боком.

— До того ж Мортен і досі на волі, — зауважив Нет. — Краще, щоб він не знав, хто став причиною його поразки.

— На волі вся банда, — нагадав Фелікс. — Мені дуже цікаво, як злодії втекли з фургона. Всередині знайшли їхній одяг, кілька пилососів і трохи якогось домашнього приладдя. У чому справа?

— Але ми принаймні добре відтягнулися, — підсумувала Ніка. — Ну, і без цього всього ми б не здружилися.

— А ще ми прислужилися панові Сильвестру, — додав з усмішкою Нет.

Підкласти білих світлочутливих мишок у коробку з пляшками нічного сторожа — це була спільна ідея Фелікса й Нета. Лише Ніка мала сумнів: чи не стане це втручанням у чиєсь особисте життя. Але врешті дала себе переконати. Та й пан Сильвестр перестав пити на роботі.

На жаль, замість цього вахтер почав палити.

Марцель і Рубен до кінця тижня тинялися під стінами, а всі школярі обходили їх десятою дорогою. Протягом довгого часу нічого ні в кого не зникало й не відбиралося. Лінійка врешті змусила керівництво викликати службу дезінсекції, але там не мали жодного засобу проти сплетених шнурків, тож просто обприскали підлогу хімією проти мурашок. Пан Сильвестр навіть не заїкнувся про мишей на горищі.

Уся школа говорила про перемогу над бандою, не маючи уявлення, що безпосередні учасники подій — зовсім поруч.

— Скажи нам лише одне, — почав поволі Фелікс, дивлячись на Ніку. — Ми довго міркували, звідки ти знала, що тоді, в перший день, це ми увімкнули дзвоник. Потім я пригадав, як ти попередила нас про пана Сильвестра ще до того, як він з’явився на екрані.

— Ну і діти Пумпернікель! — додав Нет, тикаючи в неї пальцем. — Ти точно знала, коли той малий впустить мікрогелікоптер. Мені здається, що і це ще не все… Як ти це поясниш?

Ніка невинно усміхнулася, накручуючи на палець рудий кучерик.

— Жіноча інтуїція, — відповіла вона.

— Ми знали, що ти це скажеш.

І всі розсміялися. Потім друзі побігли на кухню, де першими мали випробувати нову машину для приготування десертів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Минуло кілька тижнів, і справа банди «Невидимих» поволі зайшла у глухий кут. Водій був під вартою. На жаль, він не бажав або не міг видати свого шефа і жодного зі злочинців. Усе вказувало на те, що Мортен давно втік із награбованими грошима з Європи і його вже ніколи не вдасться зловити.

— Страшенний затор, — промовила мама Фелікса, барабанячи пальцями по керму.

Склоочисники збирали з вікна вранішній дощ. З усіх боків їхню машину оточували автомобілі. Транспорт стояв або просувався вперед щонайбільше на кілька метрів. Зазвичай дорога від дому до школи тривала максимум чверть години. Але сьогодні вони їхали понад сорок хвилин. Фелікс не занадто засмучувався; до того ж першим уроком була польська мова. Хлопець лише шкодував, що цього разу не поїхав шкільним автобусом — тоді б замість слухати нарікання мами міг потеревенити з Нетом. На другому уроці мав бути тест із географії. Обидва хлопці нічого не знали, а на додачу не встигли приготувати електронну шпаргалку.

— Знаєш, яка це втрата для економіки, такий затор? — завелася мама. — Там попереду сидить у машині якийсь кретин, що не знає, для чого потрібні кермо і педаль газу. Роззирається навкруги та довбеться в носі замість того, щоб їхати. А ми всі запізнюємося через цього незграбу на роботу!

— Або до школи, — автоматично додав Фелікс, втомившись слухати її нарікання.

— Або до школи, — підтвердила мама. — До того ж, закладаюсь, що пані Люцинка, наша прибиральниця, як завжди, забула про мій кабінет. Ну, рухайся вже замість того, щоб поправляти макіяж! — вигукнула матуся, натискаючи на клаксон. — Баба за кермом…

Фелікс, як і половина його класу, дістався школи лише в розпал другого уроку. На рецепції він наткнувся на пані Пумпернікель, яка пояснювала комусь із серйозним тоном, підкреслюючи слова змахами рук із вологою ганчіркою:

— Потоки машин усюди. Немає і клаптика вільного асфальту. Вони так і залишаться там назавжди.

Пані Йоля, класний керівник і водночас учителька польської, замість проводити справжній урок, вирішила прочитати учням початок якоїсь книжки. «Гобіт» виявився настільки цікавим, що після уроку всі пішли до шкільної бібліотеки, аби взяти цю книгу й довідатися, що трапилося далі. Ті, хто не чув початку, не розуміли цього ентузіазму, але про всяк випадок записалися у бібліотеці «на книжку».

— Це називається тренд, — промовив Фелікс до Нета на перерві після другого уроку. — Не знаєш, у чому справа, але записуєшся, бо всі так роблять.

— Точно. Цікаво, що вони знайшли в цій книзі? Мабуть, теж запишуся.

Фелікс похитав головою.

— Причина, чому всі, з тобою включно, бажають її прочитати, полягає у великій зацікавленості. Це водночас причина і наслідок.

Подальшу дискусію перервав Люціян, найвищий хлопець із їхнього класу.

— Ось і позитивний вплив затору на здоров’я, — заявив він, проходячи поряд. — Я моментально позбувся стресу, коли виявилося, що тест відмінили.

Фелікс і Нет мусили з ним погодитися. До того ж вони не мали електронної шпаргалки, яку планували ввімкнути під час тесту з диктофона через бездротові навушники. Разом з абсолютною відсутністю підготовки, тобто вечірнього сидіння в домашній тиші, скінчилося б це поразкою на всіх фронтах.

— Знаєте, що мені здається? — почала Ніка. — А здається мені, що більше сил ви витратите на створення цієї електронної шпаргалки, ніж на вивчення предмета.

— Йдеться про принципи, — пояснив Фелікс.

— Йдеться про час, — заперечив Нет. — Інформації багато, вона не вміщується у сорока п’яти хвилинах запису. Мусимо зробити це інакше.

— Чи я добре розумію? — промовив Фелікс. — Констанція задала нам визубрити стільки, що саме лише прочитання цього триває довше, ніж один урок?

— Так, — погодився Нет. — Подумайте тільки: завантажимо все це собі в голову, і за десять років виявиться, що в ній уже немає місця на щось путнє.

— Ну хіба що ми хочемо дізнатися, — обережно почав Фелікс, — в якій країні сховався Мортен.

— Забудьмо про нього, — махнув рукою Нет. — Нехай грабує бразильські банки. Вважаю, час застосувати більш передову технологію, ніж диктофон. Використаємо АІ[1].

— АІ? — здивувалася Ніка. — Що це?

— Штучний інтелект, — пояснив Нет. — Передова комп’ютерна програма. Від звичайних відрізняється тим, що може вчитися. З кожним днем стає більш ефективною. Програма сама розпізнає, яка інформація нам потрібна, віднайде її в базі даних і переповість нам просто у вухо. Наша власна пам’ять залишиться чистою та незайманою. Манфред уже майже готовий.

— Манфред? — ще більше здивувалася Ніка. — Ти дав програмі ім’я?

— Я працюю над нею цілими вечорами, і ми вже трохи зблизилися, — визнав Нет.

— Товаришуєш із комп’ютерною програмою? — запитала Ніка, піднімаючи брови ще вище.

— Ну, розумієш… — Нет спробував виплутатися із цієї ситуації. — Можна сказати, що ми працюємо разом. Манфред допомагає мені удосконалювати себе… тобто, його. Е-е-е… Ну таке… хобі.

— Чи Манфред буде готовий за тиждень? — запитав Фелікс, не звертаючи уваги на сумніви Ніки.

— Це так, якби я запитав, чи ти вже готовий, — злегка обурився Нет. — Він готовий, бо вчиться цілодобово, без упину. Маю тільки опрацювати прихований спосіб спілкування з ним під час уроку.

— Ми не знаємо, як буде проходити тест, — зауважив Фелікс, — але ти точно не зможеш поставити свій ноутбук на парті.

— Тому і потрібен АІ, — відповів Нет. — Манфред сам зорієнтується в ситуації.

— У мене є ідея, — після роздумів повідомив Фелікс. — Я принесу завтра до школи маленьке «дещо», і ми його протестуємо.

— Краще ходімо до мене після уроків. Я тримаю Манфреда в комп’ютері, відімкненому від мережі.

— Чому?

— Я не знаю, як він поводитиметься в контакті з інтернетом. Це як із домашнім псом уперше піти до лісу.

— Можуть бути проблеми?

— Просто я волію бути обережним. Підеш із нами? — поцікавився Нет у Ніки.

— Піду, — неохоче відповіла дівчина. — Хоча не впевнена, чи таке ускладнення простої шпаргалки має сенс…

* * *

Нет жив із батьками на найвищому поверсі двадцятиповерхівки. Фелікс і Ніка мусили чекати в холі, поки елегантно вбраний консьєрж зателефонував і з’ясував, чи господарі дійсно чекають на двох юних гостей. Діти втиснули не дуже чисті велосипеди до великого блискучого ліфта і натиснули кнопку найвищого поверху. Двері безшумно стулилися, і ліфт так само тихо поїхав угору. Вийшовши з кабіни, друзі опинилися у квадратному приміщенні. Вони помітили три пари дверей: на сходовий майданчик, вузенькі — до сміттєпроводу, а навпроти ліфта — поміж великими штучними квітами — широкі двері до помешкання. Тільки до одного помешкання. Вони відчули, як чоботи занурюються у м’який світлий килим на підлозі зали, і збентежено зупинилися.

— Займає цілий поверх, — промовив із недовірою Фелікс. — Може, навіть є вихід на дах…

Двері відчинилися, і схвильований Нет запросив друзів до себе. Помешкання було сучасно обставлене, на стінах висіли величезні картини — зразки модерного абстрактного мистецтва. Фелікс спробував зрозуміти, що на них зображено, але йому не вдалося. В апартаментах бракувало традиційних стін чи вузьких коридорів. Двері були тільки у ванні та вели до кількох маленьких кімнат — швидше за все, спалень. Решта приміщення створювала єдиний простір, розділений ажурними стелажами та низькими перегородками. Металеві сходи здіймалися на верхній, перекритий балюстрадою з гартованого скла поверх.

Нет провів їх нагору, до заскленого павільйону, що розташовувався… у зеленому доглянутому садку. Гості роззирнулися: трава, квіти, невеличкі дерева і кущі.

Онімілі від здивування, вони ступили на газон. За ними залишився засклений зимовий сад і кухня, а попереду зелений простір обмежувався цегляною балюстрадою.

— Класний вид, — визнав Фелікс, дивлячись на крутезний хмарочос, що височів удалині, — на вищий від Палацу культури новий будинок «Silver Tower». Якби не цей вид, можна було б уявити, що все навколо — це доглянутий садок десь у передмісті.

— Картини теж класні, — сказала Ніка. — Мабуть, коштують купу грошей.

— Вони нам дісталися на шару, — Нет усміхнувся і вказав ліворуч, на двоповерховий засклений павільйон. Чорноволоса жінка у заплямованій фарбами футболці помахала їм згори крізь вікно і повернулася до роботи над великим полотном.

— Це намалювала твоя мама? — припустила Ніка.

Нет підтакнув і провів друзів до салону.

— Тут кабінет мого батька, — Нет вказав на приміщення з кількома різними комп’ютерами, встановленими на довгому столі. Закриті жалюзі створювали в кімнаті напівтемряву.

— І як ви проводите родинні свята? — запитав Фелікс. — Бо племінники та племінниці, наче сарана, це все розвалять.

— Це просто, — Нет натиснув на кнопку збоку від широкого входу. Зі стіни висунулася плита з матового скла і затулила кабінет. Було видно лише світло моніторів.

— Тож твій тато — програміст, — промовив Фелікс. — Може, він міг би викладати у нашій школі замість Ефтіпі?

— І як ти це собі уявляєш?! — ледь не викрикнув Нет. — Як би я почувався? Усі мали б до мене претензії? Вони б хотіли, щоб я викрадав теми контрольних… А найгірше… він виправив би безпеку шкільних комп’ютерів.

Фелікс, подумавши, визнав його рацію.

— Ходімо до мого лігва, — промовив Нет. — Я собі випросив звичайні двері зі звичайною ручкою. Бажаєте соку, коли чи ще чогось?

— Кóли, — відповіли обоє.

— Не хочемо, щоб наш стоматолог втратив роботу, — додав тихо Фелікс. Ніка усміхнулася.

Кімната Нета нагадувала зменшений кабінет його батька. До того ж тут панував безлад, завдяки якому приміщення здавалося значно затишнішим. Сучасні меблі були обклеєні кольоровими плакатами та якимись кресленнями. У кутках валялися купи іграшок та журналів. Відчувалося, що Нетові не подобався стиль хай-тек, в якому було оформлене помешкання, і він намагався надати кімнаті іншого характеру. На довгому столі, під вікнами із ролетами, стояло три монітори, два принтери та інша апаратура. Зі столу звисали десятки кабелів, що тяглися по підлозі. Частина з них була підключена до деяких із кільканадцяти розеток у стіні. Миготіли лампочки, шуміли вентилятори, в одній із коробок щось цокало.

— Для чого тобі стільки компів? — запитав здивований Фелікс.

— Для різного. Старий служить лише для декодування супутникового телебачення. Майже чотириста каналів.

— Це хіба легально? — запитала ошелешена Ніка.

— Не знаю. Я все одно не дивлюся, бо немає часу. Я роблю це для тренінгу.

Нет посадив гостей на стільці, а сам сів у чорне потерте крісло на коліщатках. Може, так було неґречно, але він надто любив це крісло, щоб хоча б комусь його на хвилину віддати. Господар клацнув пальцями, неначе справжній віртуозпіаніст перед концертом, і з шаленою швидкістю почав гатити по клавіатурі найбільшого комп’ютера.

— Я даю йому лише диски й захищену від записів флешку, — пояснював Нет. — Щоб він не записався на щось випадково.

— А він поміститься на флешку? — запитав Фелікс.

— Дивлячись на яку. Обережність понад усе. Зараз увага, бо вмикаю мікрофон і камеру. Він буде нас бачити, чути і… розуміти.

На чорному екрані спершу з’явився миготливий курсор, а потім напис: «Привіт, Нете. Я бачу, ти привів друзів».

— Круто! — заволав Фелікс, але невпевнено. — Неначе у фільмах вісімдесятих…

— Сподіваюся, що в нього буде якесь… обличчя, — промовила явно розчарована Ніка.

— Гм. Ніколи про це не думав, — визнав Нет, — але звук можу пустити через динаміки.

— Привіт, Манфреде! — сказав Нет. — Це Ніка і Фелікс. Я розповідав тобі про них.

— Вітаю! — пролунав голос із маленьких динаміків біля монітора. — Приємно познайомитися. І справді, Нет багато говорив про вас.

Ніка автоматично кивнула.

— Він висловлюється в дещо дивний спосіб, — прошепотів Нет.

— Привіт, — сказав Фелікс. — Ти справді комп’ютерна програма?

— Так. А ти справді людина?

— Це результат моїх експериментів із почуттям гумору, — пояснив збуджений Нет. — Краще скажи: ти допоможеш нам із контрольною з географії?

— Із задоволенням, — відповів Манфред. — Чи ми будемо зараз проводити тестування з тим таємничим способом двосторонньої комунікації?

— Так, — швидко відповів Фелікс і витягнув із рюкзака товсту металеву ручку. — Думаю, що приховані клавіатура й мікрофони відпадають. Камера теж не буде доречною.

— Але… ручка? — здивувався Нет.

— Що єдине дозволено під час тесту? — запитав Фелікс.

— Писання, — визнав Нет. — Але… ручка?

— Це не звичайна ручка, — пояснив Фелікс і подав її другу. — Напиши щось на папері, але так, щоб я не бачив. Вистачить короткого речення.

Нет узяв зім’ятий аркуш, щось написав, недовірливо прикриваючи рукою, і віддав ручку. Фелікс натиснув кнопку збоку, і почулося тихе дзижчання. Він узяв інший аркуш і написав: «Я і так не вірю, що це працює. Ку-ку». Нет витріщив очі й поклав свій аркуш поряд. Напис був такий самий, навіть крива літера «р» була ідентична.

— Її сконструював мій батько, — пояснив Фелікс. — Вона запам’ятовує рухи руки при написанні, а потім відтворює. Варто лише притиснути ручку до паперу і дозволити вільно рухатися.

— Чудова ідея, — підтвердив Манфред, злегка повертаючи камеру. — Будете ставити питання, писати його на папері, не викликаючи підозри, а я відпишусь.

— Майже, — відповів Фелікс. — Відповіді будеш нам переказувати через навушники. Бо ти не побачиш, куди треба вписувати відповіді. Зрештою нас троє, а ручка тільки одна.

— Не ображайтеся, — втрутилася Ніка, — але я справді хочу це вивчити і написати тест сама.

— Чому? — поцікавився Фелікс, а Нет підтримав його питальним поглядом. Вони були розчаровані. Манфред подивився на дівчину, знову повертаючи камеру.

— Із принципу.

— Із принципу? — перепитав Нет. — Ти ж дівчина.

— І що з того? — Ніка справді розлютилася.

— Добре, добре. Пробач, вирвалося. Не ображайся.

— У який спосіб під’єднаємо Манфреда до ручки? — поцікавився Фелікс. — З нього повинен виходити дріт.

— Вистачить будь-якого бездротового інтерфейсу, з якого я міг би отримувати сигнали. Решти навчуся.

— Бачите, він дуже амбіційний, — з гордістю промовив Нет. — Бажаєте побачити майстерню моєї мами?

— Дякую, але вже запізно, — сказала ображена Ніка, — і з принципу я повернуся додому до сутінок.

— Не ображайся на дрібниці, — заспокоїв її Нет і підвівся, щоб провести друзів до дверей.

— На дрібниці! — перекривила Ніка.

— Я отримаю потім кольорову камеру? — запитав Манфред, коли вони виходили з кімнати.

— Безперечно, — пообіцяв Нет.

* * *

Під час другої перерви Фелікс, Нет і Ніка, як зазвичай, прокралися на горище, до свого штабу.

— Знову ви спізнилися на перший урок, — промовила Ніка і додала трохи уїдливо: — Сумно було б без вас в іншому класі.

— Сьогодні знову стався неймовірний затор, — пояснив Фелікс. — Я і так прокинувся на годину раніше. Спізнилися усі шкільні автобуси.

— Я теж піднявся раніше, — додав Нет. — Не знаю, як інші вчителі, але Констанція не вважає цю ситуацію за пом’якшувальні обставини. Вчора записала нам запізнення, хоча останній кілометр ми йшли пішки.

— Відсутність. Вона записала пропуск, — виправила його Ніка. — Констанція сказала, що це не кара, а тільки констатація факту, бо ви увійшли до класу через півгодини після дзвоника. Люціяну, який спізнився тільки на п’ятнадцять хвилин, вона заявила, що він міг приїхати раніше. Той відповів, що так і зробив би, коли б знав, що спізниться. А вона на це — що треба передбачати такі речі. Тоді Люціян відповів: «Якби знав, що впаду, то ліг би», ну вона й виставила його за двері.

— Це несправедливо, — промовив Нет. — У мене тут є інформаційний інтернет-сервіс. Подивіться.

Він повернув до них екран ноутбука.

«Сьогодні вранці в центрі Варшави трапилася аварія, подібна до вчорашньої. Напевно, через затоплення проводів під час дощу на всіх світлофорах було червоне світло. Затор, що утворився, незважаючи на активні дії поліціянтів, досяг надзвичайних розмірів і розсотався лише близько десятої».

— Це не переконає Констанцію, — промовив Фелікс. — Для неї враховується сам факт спізнення, а ми повинні бути ясновидцями.

— Щиро кажучи, ми й так у виграші, — сказав Нет. — Не було тесту. Екзекуцію відкладено.

— Моя мама говорить, що на початку затору в автівці сиділа якась курка, яка всіх і затримувала.

— Легко уявити собі когось, на кого можна звалити провину за все зло, — промовив Нет. — Але затор утворився зовсім з іншої причини.

— Мене це не цікавить, — сказала Ніка.

— Ми не можемо приїжджати до школи на великах, — промовив Фелікс. — Якщо шкільний автобус буде спізнюватися, матимемо проблеми. Незаслужені, але серйозні.

— Ми нічого тут не вдіємо.

— А як справи з Манфредом?

— Робота з Манфредом — це як догляд за дуже чутливим дитям, — сказав Нет, а Фелікс і Ніка не зовсім йому повірили.

— Буде працювати? — конкретизував Фелікс.

— Манфред — чудова програма. Тест Тьюрінга проходить блискуче.

— Який тест? — запитала Ніка.

— Тест Тьюрінга. Людина повинна вгадати, з ким розмовляє: з іншою людиною чи з комп’ютером. Усім, хто розмовляв із Манфредом, здавалося, що це людина. Тест вигадав англієць Алан Тьюрінг. Він не тільки створив перший комп’ютер, але й передбачив, що настане час програм, які навчаються, тобто АІ.

— Супер, — визнав Фелікс. — Але чи допоможе Манфред нам скласти тест із географії?

— Це було дещо важчим, ніж я думав, проте мені таки вдалося з’єднати його з твоєю ручкою. Ще годинку тестів, і він навчиться розпізнавати мій почерк. Привітай тата з досконалим винаходом.

— Я б радий, — зітхнув Фелікс, — але батько не знає, що я його взяв. Мені трохи соромно.

— Та ну! Віддаси потім. Винахід для того й існує, щоб ним користувалися.

— Знаю, знаю. Потрібен ще двосторонній зв’язок, — Фелікс витягнув із рюкзака чорну коробочку з маленькою пласкою антеною. — Одну таку з’єднаємо з комп’ютером Манфреда, друга буде в рюкзаку. Таким чином, ручка і три пари бездротових навушників можуть співпрацювати з твоїм… «чутливим дитям».

* * *

Пролунав дзвоник. Останній дзвоник перед тестом із географії. Фелікс і Нет вклали собі до правих вух навушники. Ніка рішуче відмовилася. Учні зайшли до класу, намагаючись приховати шпаргалки та тремтіння рук.

— Я повний нуль із цієї Південної Америки, — буркнув Нет. — Якщо Манфред підведе, то я в дупі.

— Аналогічно, — додав Фелікс.

Пані Констанція роздавала тестові завдання, принагідно знаходячи і забираючи половину шпаргалок. Більшість учнів із недовірою дивилися на тести, хоча згідно з обіцянкою там були детальні питання про країни Південної Америки. Усього двадцять питань, і на кожне з них треба обрати одну з чотирьох відповідей. Звісно, тільки одна була правильною. Навряд чи і сам міністр закордонних справ Венесуели склав би цей тест.

Пані Констанція чекала, допоки всі розташуються по місцях. Потім всілася за своїм столом на підвищенні, зчепила пальці — аж хруснули кісточки — і перетворилася на пильного копа. Вона була худою, висохлою жіночкою з поглядом поліціянта. Сиділа нерухомо, повільно повертаючи голову, як орлиця, що виглядає жертву з висоти.

Нет прочитав перше питання тесту і переписав нижче, аби Манфред міг його проаналізувати. Він машинально поправив навушник. Фелікс відкрутив наконечник своєї ручки, встромив з іншого боку і встановив золоте перо в положенні старту, сантиметр над папером. Чорний корпус із хромованими наконечниками легко тремтів у його долоні.

— Здається мені, що метод навчання цієї вчительки має низьку ефективність, — промовив за кілька секунд Манфред крізь навушник.

Фелікс із відчаєм подивися на стелю, а Нет написав на полях:

«Не думай зараз про це. Просто дай відповідь».

— Звісно, я можу це зробити. Але зауважу, що сенсом навчання у школі повинне бути розуміння, а не механічне запам’ятовування такої непотрібної інформації.

«Ми всі теж так вважаємо, але зараз хочемо тільки написати цей тест».

— Це нагадує мені певну шахову ситуацію…

«Щойно прийду додому, то заблокую тобі доступ до шахів! »

Пані Констанція усміхнулася до Нета, помітивши, в якому запалі він пише на аркуші.

— Тоді я зможу присвятити весь час самовдосконаленню. Але повернемося до тесту. Аналізуючи зміст питань і метод їх написання, не можу не зауважити, що особа, яка їх написала, любить відчувати себе розумнішою від інших.

Нет зціпив зуби і був готовий зім’яти папірець та жбурнути його в стіну.

«Манфреде! Ти даси відповіді чи ні? »

— Дивлячись із перспективи, не знаю, чи це корисно для тебе.

Фелікс смиренно витягнув із вуха навушник і почав виконувати тест, частково відгадуючи, а частково пригадуючи уроки та телевізійні програми про Південну Америку.

Нет уже писав по всій поверхні аркуша і зі злості сопів.

«Як повернуся додому, то розберуся з тобою! ! ! Жодних шахів! Жодних навчальних програм! І забудь про кольорову камеру!»

* * *

Пізно пополудні Фелікс і Ніка зайшли до Нета перевірити стан Манфреда після того, як той відчув на собі всю злість творця.

— Усе-таки ти його не вимкнув, — зауважив Фелікс, дивлячись на монітор, де змінювалися сотні цифр та літер.

Нет знизав плечима і почав протирати окуляри краєм светра.

— Зрештою, він друг, — буркнув хлопець.

— Він зараз спить? — запитала Ніка, нахиляючись до монітора, на якому повільно змінювалися послідовності знаків.

— Можна й так сказати. Я вимкнув камеру та мікрофон. Те, що на екрані, — це картинка його думок.

— А йому не боляче? — занепокоїлася Ніка.

— Манфред стверджує, що тоді він має час на самовдосконалення.

— Ти виховував його як впертого віслюка, — підсумував Фелікс.

— Зовсім навпаки, — Нет похитав головою. — Я виховував його занадто добре. Хотів серйозно з ним поговорити з приводу того тесту, а замість цього Манфред прочитав мені лекцію, ким я стану в майбутньому, якщо зараз він буде вчитися за мене.

— Тож він сказав, що ти лишишся дурбецелом? — іронічно запитала Ніка.

— Щось типу того…

— О! А що ти читаєш? — зацікавився Фелікс книжкою, що лежала на краю стола. — Книжка… Це на тебе не схоже.

— «Гобіт», — відповів Нет. — Пані Йоля так розрекламувала, що всі її брали. І я теж узяв… у бібліотеці батька. Цілком читабельна.

— Може, з тебе ще й вийде людина, — усміхнулася Ніка.

Друзі вийшли на схожу на сад терасу і обперлися на парапет. За чотири метри внизу був справжній дах будинку, оточений додатковими високими перилами. Куди сягало око, усі вулиці заблокувало заторами.

— Що це таке? — Фелікс указав на центр, де піднімалося дивне темно-сіре марево.

— Мабуть, смог, — відповів Нет.

— Так, — погодився Фелікс. — Немає вітру. Машини стоять, але двигуни увімкнуті. Незабаром не можна буде нормально дихати.

— Доброго дня, — промовила мама Нета. Вона мала темне, до плечей волосся, блакитні очі та підведені червоною помадою губи. На відміну від мами Фелікса, яка завжди була з бездоганним макіяжем та вдягала елегантні костюми й туфлі на високих підборах, мама Нета була вдягнена в подерті джинси, футболку та спортивні туфлі. Увесь цей одяг «прикрашали» плями фарби.

— Нете, — мама дивилася на сина без звичної неуважності. — Телефонував зі школи доктор Такса. Він хоче зі мною зустрітися. Я маю про щось дізнатися?

Нет витріщив очі й знизав плечима.

— Тоді дізнаємося про це завтра, — промовила мама, припиняючи розмову. Вона налила всім чай із льодом і повернулася до себе малювати.

— Целіна говорила, що доктор Такса прописує усім, незалежно від хвороби, аспірин та вітамін С, — згадала Ніка.

— Але що це може бути? — міркував Нет. — Зуби я чищу, вуха мию… іноді. Нігті чисті, голова теж, у носі не довбаюся, намагаюсь не плювати на підлогу, якщо це можливо. Про що ж мова?

Мама, малюючи, час від часу кидала погляд на дітей. На картині були зображені десятки машин, що стояли одна на одній. Більше знизу не вдавалося розгледіти.

— Вона турбується через тебе, — сказала Ніка.

— Це я через неї турбуюся. Познайомилася з кимось в інтернеті й цілими вечорами з ним спілкується.

— Багато людей мають знайомих в інтернеті.

— Я й сам багато їх маю, — визнав Нет. — Але… мама?

— Може, твій тато приділяє їй мало уваги?

— Це так. Він завершує писати якусь дуже хитромудру програму і вже місяць сидить у кабінеті цілими днями, до глибокої ночі. Але… на відміну від мами, він не має знайомих в інтернеті.

— Мама — теж людина! — рішуче промовила Ніка.

* * *

Наступного дня на другій перерві друзі пішли до своєї штаб-квартири. Нет був у злому гуморі, бо й гадки не мав, що забажалося від нього шкільному лікарю.

— Не вгадаєш, — втішала його Ніка. — Може, йдеться про чергове щеплення?

Нет тільки похитав головою.

— Мусимо вирішити ще одну справу, — сказав Фелікс. — Сьогодні закінчується запис на додаткові заняття.

— Ми тільки знаємо: немає нічого такого, що би нам усім сподобалося, — нагадала Ніка.

— Там немає взагалі нічого, що би мені сподобалося, — буркнув Нет.

— Але ж ми хочемо ходити разом? — перепитала Ніка.

Приятелі кивнули у відповідь.

— Як мучитися, то вже разом, — визнав Фелікс.

— Отже, — підсумувала Ніка, — залишається тільки обрати те, що не подобається жодному з нас.

Вони перезирнулися та скривилися, як зазвичай роблять перед тим, коли треба випити гіркі ліки.

— Професор Бутлер зрадіє, — зітхнув Нет.

* * *

У кабінеті доктора відчувався їдкий запах ліків. До того ж усе, за винятком підлоги, тут було білим: засклені шафки, кушетка, крісла та стіл. Білими були навіть залишки волосся доктора Такси — лисуватого товстого п’ятдесятилітнього чоловіка. Він належав до того типу лікарів, які більше уваги приділяють картці пацієнта, ніж самому пацієнтові.

— Мені здається, що у вашого сина певні проблеми… гм… психологічного характеру, — почав доктор Такса, переглядаючи перед собою папери.

Нет і його мама ошелешено витріщилися на лікаря.

— Чи ви впевнені, — протягнув Такса, поправляючи окуляри в чорній оправі, — що ваш син має бути присутнім під час цієї розмови?

— Продовжуйте, — промовила мама.

— Ну що ж, гаразд. На мій погляд, у вашого сина легка форма роздвоєння особистості.

— Що, перепрошую? — здивувалася мама.

— Це так, неначе в одному тілі дві особи, — лікар подивився на неї, але швидко перевів погляд на папери. — Подивіться самі, — він подав їй аркуш. Нет зі страхом побачив, що це його тест із географії, та втиснувся у крісло. — Хлопець має вигаданого приятеля, який живе в його голові. Його ім’я Манфред. Тут ви можете прочитати, як він намагається вмовити свого приятеля писати тест. Імовірно, коли Нет вчив географію, то її так само вчив і Манфред. Я гадаю, що ваш син є то Нетом, то Манфредом, і вони не можуть домовитися. Вони спілкуються, пишучи один до одного, — лікар показав на якесь місце на аркуші. — Тут, наприклад, Нет пише, що забере у Манфреда камеру. Ці симптоми можуть послабити аспірин і вітамін С, але краще звернутися до спеціаліста.

Мама подякувала, попрощалася, і вони вийшли в коридор.

— Я все тобі поясню, — зітхнув Нет.

— Не мусиш, — промовила мама. — Я знаю, хто такий Манфред. Спробуй так ним не перейматися.

— Звідки ти знаєш? — майже вигукнув Нет, намагаючись згадати, де залишив діру в безпеці комп’ютера з Манфредом. Мама ніяк не могла його дістатися.

— Я розмовляю з ним, — повідомила мама.

— Як це ти з ним розмовляєш?

— Через інтернет, — відповіла вона здивовано. — Люди часто розмовляють з іншими людьми по інтернету. Він дуже милий хлопець. Спілкуємось подекуди вечорами. Він живе в нашому місті й видається дуже самотнім, але… та ти ж його знаєш. Та прошу тільки про одне: не думай про нього в школі.

«Хлопець… — подумав Нет. — Він удає людину і розмовляє з моєю мамою! »

— Ти чіпала кабель, що поєднує мій комп’ютер з іншими? Я маю на увазі з тим великим комп’ютером посеред столу?

— Тато нещодавно інсталював нову антивірусну програму на всіх комп’ютерах. Тоді, напевно, і під’єднав твій. Тільки на кілька хвилин.

Нет схопився за голову. На кілька хвилин! Манфред стовідсотково вже скопіювався на інші комп’ютери, а з них утік до інтернету. Він зараз міг бути де завгодно у світі! Цікаво, зі скількома особами він так спілкується? Він же може навчитися будь-яких мов!

* * *

Фелікс, Нет і Ніка сиділи у своїй штаб-квартирі на горищі. Під час останнього походу в його найвіддаленіші закутки вони знайшли три дещо клишоногих крісла, притягли їх, вичистили і встановили навколо круглого столика.

— Бракує квітів та фіранок, — зітхнула Ніка, але ніхто не підтримав цю тему.

Хвилину вони сиділи мовчки.

— Хочеш щось нам розповісти? — запитав Фелікс.

— Я випустив монстра на волю, — розпачливо застогнав Нет. — Зараз він фліртує з моєю мамою в інтернеті.

— Ти називаєш Манфреда монстром? — поцікавився Фелікс. — Нещодавно це був друг.

— Вже ні!

— Я можу називати тебе доктор Франкенштейн? — запитала Ніка з невинним виразом обличчя.

— Франкенштейн створив свого монстра з готових частин, — виправив її Фелікс.

— Вона має рацію, — визнав Нет. — Манфред не повністю моє творіння. Основні частини програми штучного інтелекту я вкрав у батька, нічого йому не сказавши. Тато бере участь у міжнародній програмі, яка має розробити прості методи побудови АІ для щоденних застосувань. Беруться такі попередньо написані маленькі програми-конструктори, їх складають разом у щось більше й починають учити, але після тренування вони зазвичай ідуть на смітник. Тільки один із тисячі переходить до наступного етапу, як добре підготовлена частина. Він збирає ці вдалі частини, а коли їх стає кілька тисяч, з’єднує у щось більше. І знову тренує і тестує щоразу більші частини, поєднуючи їх між собою, аж поки виростає величезна і складна програма, здатна мислити самостійно. Я витягнув із кошика батька останню знищену версію. Потім її модифікував і навчав. Виховував. Не маю уявлення, що ще вона може накоїти.

— Це трохи нудно, — Ніка театрально позіхнула.

— Для чого потрібна програма твого тата? — обережно запитав Фелікс.

— Для розумного керування світлофорами по всьому місту, — повідомив Нет. Раптом він зблід і схопився за підлокітник крісла.

— Коли це сталося? — запитав Фелікс.

— Вісім днів тому, — сказав Нет і опустив голову.

— Саме тоді почалися проблеми із заторами, — зауважив Фелікс.

Вони хвилину сиділи мовчки.

— Оскільки твій батько написав цю програму, а ти її закінчив, — резюмувала Ніка, — то разом ви повинні знати, як вона працює.

— На жаль, програма штучного інтелекту не пишеться, — відповів Нет. — Її навчають за допомогою спеціальних тестів. Якщо написати її від початку до кінця, то вона вже не буде «розумна».

— Чому не вимкнути комп’ютери, які керують світлофорами? — запитала Ніка.

— Бо без них і так будуть затори. Рух настільки жвавий, що потрібна програма штучного інтелекту, аби ним керувати. Попередня не виправдала сподівань, тож місто замовило в мого тата нову програму. Недовершену версію я переробив на Манфреда. Який же він невдячний! Заслуговує лише на знищення!

Вони визирнули у вікно праворуч. Машини рухалися в черепашачому темпі одна за одною.

— Може, його заманити кудись і впіймати? — запропонувала Ніка.

Нет похитав головою — так, що Ніка почала розмірковувати, чи не образитися їй. Але поки що вирішила втупитися в носки своїх мартенсів.

— Він не мандрує з місця на місце, — смутно пояснив Нет. — Сам копіюється і має зараз кілька сотень, а може, і кілька тисяч копій. Не знаю скільки. Знищення однієї копії не вирішить проблему. Що ще гірше — кожна з копій досі вчиться.

— Можливо, немає жодної проблеми, — промовив Фелікс. — Вочевидь, він не усвідомлює того, що робить. Може, досить буде з ним поговорити?

— Він утік із домівки, неначе дитина, — зітхнув зі смутком Нет. — За ці вісім днів він, напевно, подорослішав. Певне, я його вже навіть не впізнаю. Я був не надто добрим предком. Шкодував для нього стереофонічного звуку, кольорової камери, ігор…

— Не переймайся, — Фелікс поклав руку йому на плече. — Гадаю, він тебе пам’ятає. Тривалий час ти був його єдиним другом. Він любив тебе. Спробуємо його знайти?

— Пошук однієї з копій нічого нам не скаже про інші. Вони можуть мати інші життя та бути іншими Манфредами.

— Не мучся. Спробуємо щось із цим зробити.

— Це нічого не дасть. Треба… — почав Нет, але не зміг вимовити останнє слово. — Треба…

— Зізнатися, — допомогла йому Ніка.

— Так, — погодився Нет із нещасним виразом обличчя. — Тільки тато знає, як його зупинити.

— Принаймні спробуємо, — наполягав Фелікс.

— Спробуємо, — зітхнув Нет. — Ходімо до мене після уроків.

Пролунав дзвоник, тож вони зірвалися і побігли у клас.

* * *

Після останнього уроку всі разом поїхали до Нета. Стильним ліфтом піднялися на останній поверх апартаментів. Тато сидів у вітальні на дивані й писав щось на ноутбуку, що лежав у нього на колінах. Він був худим високим чоловіком, вдягненим у розтягнутий светр і потерті джинси. Незважаючи на вільну позу, батько не сутулився. Як і син, мав русяве волосся, яке нагадувало сіно, абияк згорнуте на одну купу. Він подивився на дітей з-під окулярів, помахав їм і повернувся до роботи. Нет затамував подих, провів друзів до своєї кімнати, зачинив двері і, спершись об них спиною, голосно видихнув.

— Обов’язково спробуємо знайти Манфреда, — сказав він. — Тоді не потрібно буде зізнаватися.

Нет сів за один із комп’ютерів і десять хвилин виконував незрозумілі для Фелікса і Ніки дії. Клавіші клацали, віконця, цифри та літери бігали по екрану.

— Я знайшов одну копію, — озвався Нет. — Вона називається Манфред 198-46а.

— Можеш із ним поговорити? — запитав Фелікс.

— Так. Я написав, щоб він повертався додому. Він погодився, але не гарантує, що на це підуть усі його копії… Він мусить із ними законтактувати, а нові з’являються ще й досі.

— Він пам’ятає тебе? — спитала Ніка.

— Так, але як у тумані. Я так вважаю. Як ти пам’ятаєш свою виховательку з дитсадка.

— Але ж це тільки кілька днів…

— Він зараз вбирає знання з такою швидкістю, що йому видається, наче не бачив мене кілька років. Ми повинні почекати, поки Манфред відгукнеться.

— Як він може повернутися? — запитав Фелікс. — Тут вже є один Манфред.

— Цей тутешній візьме досвід попереднього, а головну програму я видалю, — пояснив Нет.

Почалося нервове очікування. Ніка пересіла в глибоке крісло під стіною.

— Він не повернеться, — раптом промовила вона. Хлопці подивилися на неї. — Не повернеться, бо знає, що це означатиме для нього смерть.

— Але це тільки копія, — знизав плечима Нет.

— Але свідома копія. Тобто… окрема особистість, яка не відчуває себе копією.

— Ти ж не знаєшся на програмах.

Ніка похитала головою.

— Уяви собі, — почала вона пояснювати, — що ти є копією Нета. Чи повернувся б ти добровільно, щоб дати себе… видалити?

— Мені не подобається хід твоїх думок, — промовив повільно Нет. — Це не так просто.

— Ніщо не може бути просто, коли хтось бавиться у створення свідомих істот.

— Гм. Можливо, ти маєш рацію, — визнав Фелікс. — Копія Манфреда може думати так само.

— Повернеться-повернеться, — сердито буркнув Нет. — Побачите.

— Не турбуймося наперед, — додав Фелікс.

Знову запала нервова мовчанка.

— А хочете, у суботу поїдемо на велосипедну прогулянку? — запропонувала Ніка. — Це піде нам на користь.

— Класно! — зрадів Фелікс. — Якщо не буде затору чи смогу.

— Я зараз усуну цю потвору, і затор зникне, — запевнив їх Нет, дивлячись у монітор.

На екрані з’явилося віконечко з кількома лінійками тексту.

— Він передумав, — промовив здивований Нет. Він вдивлявся в монітор, на якому висвітився складний візерунок із цифр та простих ліній. — Він відповів, що не хоче повертатися у неволю… Чи я погано його зрозумів?

— Заспокойся, — Ніка намагалася його втішити. — Ти мав спробу його виховати.

— Може, вистачить розмови… з оригіналом. Треба пояснити йому, скільки проблем створюють його «родичі» на волі, — запропонував Фелікс. — Якщо потім ми його випустимо, він міг би з ними порозумітися і переконати їх.

— Випустити його?! — злякався Нет.

— Яка різниця? Він і так на волі.

— Тільки якби він застеріг їх, — сумно промовив Нет. — Його відданість закінчується тієї миті, коли він залишає мій комп’ютер.

— Можливо, ти надто суворо його оцінюєш, — прошепотіла Ніка.

— Я мушу сказати батькові, — вирішив Нет. — Ціле місто стоїть через мене в заторах. Хтозна, що Манфред зробить в інших куточках світу.

Нет устав і відчинив двері.

— Тримайся, старий, — спробував підбадьорити його Фелікс.

Хлопець сумно посміхнувся і пішов до батька. Усівся поруч і довгих п’ять хвилин розповідав йому всю історію, навіть той фрагмент із тестом на географії. Тато відклав ноутбук і встав. Він був значно вищий за сина і зараз зміряв його поглядом. Спершу здавалося, що він готується до солідної прочуханки — тато не справляв враження людини, яка крізь пальці подивиться на того, хто вкрав у неї… будь-що.

— Не можна тримати вдома слона, — промовив він так голосно, що Фелікс і Ніка почули його й мимоволі здригнулися. — Не можна також використовувати просунуту програму для забавок. Ти зловживав моєю довірою. Я розчарований, сину.

Батько пішов до свого кабінету. Діти побачили, як зачиняються двері з матового скла. Фелікс підійшов до друга.

— Ну що? — запитав тихо.

— Зараз він мусить це перетравити, — пояснив Нет. — П’ятнадцять хвилин мінімум.

Друзі всілися чекати на дивані. Але тато повернувся вже за кілька хвилин. Був набагато спокійнішим. Нет встав і пішов йому назустріч.

— Ти вчинив погано, але тішить те, що сам і зізнався, — промовив батько, обіймаючи Нета за плечі. — Ходімо, є проблема, яку потрібно вирішити.

Усі разом увійшли до кабінету, де шуміли комп’ютери, і всілися у глибоких кріслах на коліщатках. Єдиним джерелом світла були монітори і маленькі галогенові лампочки над клавіатурами. У блакитному світлі їхні обличчя виглядали трохи моторошно.

— Його можна вистежити? — запитав Фелікс. — Він постійно змінюється.

— Певні фрагменти коду програми не можуть змінюватися, — відповів тато. — Тож їх і шукатимемо.

Якщо до цього можна було сказати, що Нет відмінно знався на комп’ютерах, то зараз Ніка та Фелікс мусили визнати: його батько набагато кращий. Він був схожий на віртуоза, який одночасно грає на кількох фортепіано. Тато щось набирав на одному комп’ютері, нахилявся до другого і, не чекаючи на результат, переїжджав на кріслі далі, аби щось набрати на наступній клавіатурі. Потім повертався до початку, читав на моніторі рядки цифр та літер, знову пересувався і вписував довгі фрагменти тексту. Одночасно працював на чотирьох, а іноді на п’ятьох компах.

— Спершу відправимо застереження на всі фірми, які займаються безпекою мережі, — промовив він, не відриваючись від роботи. — Вони приготують «вакцину» для нашого втікача. Про всяк випадок, якщо справа виявиться більш серйозною, ніж я думаю.

— Він став вірусом? — запитав Фелікс.

— Для цього він завеликий. На наше щастя, розмір його обмежує.

— Тож ми знайдемо його?

— Він такий великий, що його шлях зацікавить всі охоронні програми. Він залишає слід, неначе танк, що їде грядками. Утікач дійсно пробрався на якийсь сервер, але він не надто спритний у грі в піжмурки. Не для того я його проектував.

Вони напружено чекали протягом кількох хвилин, спостерігаючи за миготінням екранів комп’ютерів. Тато підняв жалюзі. На вулиці сутеніло. Хмарочоси в центрі вкрилися мозаїкою освітлених прямокутників вікон.

— Є перші результати, — повідомив тато. — Я знайшов п’ять копій. Вони різняться між собою. Є ще шматок коду, напевно, рештки якогось Манфреда після атаки охоронної програми.

— І це все? — запитав здивований Фелікс. — Це так просто?

— Просто, — повторив тато і похитав головою. — Це тільки здається, що просто.

— Але ви їх уже спіймали?

— Буду знати за годину, якщо Манфред не знайде якоїсь схованки.

— Що це означає?

— Різні люди потребують програм АІ, — пояснив тато. — Моя програма не має жодного захисту, тож будь-хто може використати її для інших цілей. Вона не була закінчена, — додав він і красномовно подивився на Нета.

— Чи був Манфред у комп’ютері, який керує вуличним рухом у Варшаві? — обережно запитала Ніка.

— Ні, — відповів тато. — Це неможливо. Світлофорами керують старі програми.

— То це не Манфред винен у цих заторах? — викрикнув Нет.

— Звісно ж ні, — тато був щиро здивований. — Той хаос — це результат роботи старої програми. Вона перевантажена та занадто обмежена, щоб навчатися. Тому я і отримав замовлення на нову програму.

— Але навіщо вона вмикає червоне світло? — запитала Ніка.

— Я не знаю цієї програми, — промовив тато. — Може, є якийсь вбудований захист, який це робить, коли програма не встигає з розрахунками? Гірше було б, якби вмикалось лише зелене світло.

Друзі здивовано перезирнулися, а Нет мав такий вигляд, неначе отримав «шістку» за тест із географії.

— Як це взагалі працює? — запитав Фелікс.

— Камери контролюють рух на всіх перехрестях, — пояснив батько. — Програма так змінює сигнал, щоб машини з переповненої вулиці могли проїхати швидше.

— Здається, це просто.

— Ні, досить складно. Програма зважає на багато інших речей і охоплює все місто, але… довго пояснювати. Я створюю її вже три місяці.

— Чому стара програма вийшла з ладу саме зараз? — не здавався Фелікс.

— Вісім днів тому відкрилося нове складне перехрестя на півдні Варшави. Стара програма просто цього не витримує. Її можливості розвитку вичерпано.

— А Манфред витримає? — запитала Ніка.

— Манфред… — тато Нета примружився. — Непогана назва для програми. Може, трохи простенька.

— Але ж вона так називається! — запротестував Нет. — Треба лишити! Я йому це винен. Я помилково його звинуватив.

— Пам’ятай, не можна виносити вирок, не маючи абсолютної впевненості у власній рації, — сказав тато, відсуваючись від столу. — А щодо можливостей, то наша програма не має таких обмежень, як попередня.

— То як з ім’ям?

— Нехай уже буде, — вирішив тато, — але зараз залиште мене наодинці. Мушу ще над цим попрацювати.

Діти вийшли до саду поглянути на місто. Осінній вечір був теплим, але не таким, як два тижні тому.

— Схоже, наша велосипедна прогулянка може відбутися, — промовив Фелікс. — Якщо затори дійсно зникнуть. Не збираюся їздити у смогу.

— Якщо батьків Манфред упорається. Я повинен придумати, як перепросити свого Манфреда, — додав Нет. — У «Гобіті», тій книжці, яку читаю, є багато про дружбу, сумніви в друзях і про те, що від друзів не можна відвертатися через… дрібний інцидент.

— Пам’ятаю свою добру приятельку з початкової школи, — замислено почала Ніка, — колись ми дружили і гралися ляльками. У мене було не дуже багато ляльок, але одна була дуже гарна. Я знала, як однокласниця мені заздрить.

— Звучить, наче початок бразильського серіалу для дівчат, — закотив очі Нет, до якого повертався добрий гумор.

Ніка проігнорувала коментар.

— Коли одного разу вона вийшла, я побачила: лялька зникла. Ми посварилися, бо наступного дня подруга стверджувала, що не бачила іграшки.

— Тож ситуація очевидна, — промовив Фелікс. — Узяла і потім прикинулася дурепою.

— Так і я подумала, — визнала Ніка. — Втратила найкращу подругу, ми припинили спілкування. Навіть не знаю, де вона зараз мешкає.

— Гадаєш, тепер вона віддала б тобі цю ляльку? — запитав Фелікс.

— Не про це мова. Через якийсь час я припинила гратися ляльками. А нещодавно наводила лад у своїй кімнаті та знайшла оту ляльку за шафою.

Запала тиша. Приятелі спиралися на парапет, що оточував садок, і дивилися на центр міста, який миготів тисячами вогників.

— На щастя, ти не сказав Манфреду про свої підозри, — додала Ніка.

— Сказав… — зізнався Нет. — А ще гірше, що я ледь не вимкнув його. Я повинен перепросити в нього.

— Приготуймо Манфреду якусь несподіванку, — запропонувала Ніка. — Тільки я не знаю, що може справити на комп’ютерну програму приємне враження.

— Він любить навчатися, — промовив Нет. — Його мрія — це доступ до інтернету.

— Із цього все почалося, — зауважив Фелікс.

— Але виявилося, що він незагрозливий. Ходімо!

Усі побігли вниз. У кімнаті Нета сидів його тато і… розмовляв із Манфредом.

— Ти закінчив мою роботу, — промовив тато. — Випадково я сів за твій комп’ютер і побачив, що ти зробив.

— Що ти хочеш сказати? — невпевнено запитав Нет.

— Хочу сказати, що ти чудово навчив його… тобто Манфреда… розв’язувати абстрактні проблеми. Мені не вдалося цього зробити, бо я не вчив його мислити, тільки механічно повторювати. Це ти дав йому життя.

— Він повинен був нам підказувати під час тесту з географії, але відмовився.

— Дуже добре, це значить, що він готовий до співпраці. Я не міг змусити його робити щось більше, ніж рахувати машини перед перехрестям. Стандартних методів тренувань уже не вистачало. Гарна програма керування рухом повинна враховувати погоду, те, що о восьмій жовтими автобусами діти їдуть до школи, те, що пожежна машина повинна мати зелену вулицю, аби не пхатися між автомобілями, і коли слизько, то зміна вогнів має тривати довше. І ще багато інших речей. Твій Манфред це може, бо ти розвинув його здібності до абстрактного мислення. Мої стандартні тести цього не досягнули. Зараз Манфред здатний передбачати і запобігати заторам ще до їхньої появи.

— Він буде відстежувати в інтернеті погоду або те, що десь відбувається вуличний фестиваль? — запитав Фелікс.

— Так, — відповів тато. — Він збиратиме інформацію через інтернет та з власних камер, а потім скерує автівки найкращим шляхом. Завтра побачите на власні очі. О третій ночі Манфред візьме на себе контроль над містом.

Фелікс і Ніка здогадалися, що тато Нета має ще багато роботи. Тож вони попрощалися і вийшли. Нет провів їх до ліфта.

— Програма, яка намагається передбачити майбутнє… — Фелікс із недовірою похитав головою.

— Я знаю, як він цього навчився, — повідомила Ніка. — Він же передбачив, що, просто списуючи, ви залишитеся кретинами. Це і є перспективне мислення.

— Почекаємо на результати тесту і побачимо, скільки ти отримаєш, — відплатив їй Нет, коли відчинялися двері ліфта.

* * *

Нова програма працювала чудово. На ранок від заторів не лишилось і сліду. Жовтий автобус довіз Нета і Фелікса до школи на двадцять хвилин раніше.

— Треба буде змінити розклад руху, — промовив пан Герман, водій, відкриваючи двері. — Ця нова система звільнила всі затори, а я не можу їхати так повільно, бо засинаю.

Фелікс і Нет спокійно зайшли до школи.

— На дошці вже є результати тесту з географії, — сказала Ніка, коли їх побачила. — За тиждень перескладання.

— То матимеш вільну годину, — зітхнув Нет. — Я подумав, чи ти не погодилася б узяти у Фелікса того маленького передавача і посидіти з підручником на горищі…

— Я теж не склала, — перервала його дівчина.

— Ніхто не склав, — сказала Целіна, яка стояла поруч. — Доктор Такса мав довгу розмову з Констанцією. Тест був таким складним, що, здається, хтось ледь із глузду не з’їхав.

— О! Як цікаво, — промовила Ніка та зиркнула на Нета.

— Схоже, у когось почалось роздвоєння особистості, але його вдалося врятувати.

— А відомо, хто це був? — розпитувала далі Ніка, вдаючи, що не помічає виразу обличчя Нета.

— Ні, на жаль. Лікарська таємниця.

— Це могло трапитися з кожним із нас, — втрутився Нет. — Людський мозок просто не витримує такого навантаження.

— Мабуть, щось подібне доктор Такса і сказав Констанції, — погодилася Целіна та пішла.

— Ну то мусимо повернутися до ідеї з диктофоном, — сказав Фелікс.

— Так, — визнав Нет. — Найпростіші рішення — найкращі.

— Зачекайте! — Ніка схопила їх за руки. — Ви знаєте, чому Манфред настільки здібний? Бо не робить шпаргалок, а весь час вчиться.

— Йому немає як робити шпаргалки, — зауважив Нет.

— Пам’ятаєш, що сказав твій тато? Що не зміг нічого навчити Манфреда, окрім як рахувати машини. Лише ти навчив його мислити.

— Так. Перед цим Манфред полегшував собі завдання, ідучи шляхом найменшого опору. Під час симуляції він лічив машини і запалював зелене світло там, де їх було більше.

— Робити шпаргалки — це так само безглуздо, як рахувати машини, — закінчила Ніка.

— Але це Констанція змушує нас до таких дій, — запротестував Нет.

Учні підійшли до дошки та на власні очі побачили список прізвищ тих, хто не склав тест.

— Учень та вчитель повинні розуміти і поважати один одного, — промовила Ніка. — Поговорімо з нею.

— Що?! — вигукнув ошелешений Нет. — Ти хочеш іти до Констанції, щоб поговорити з нею?

— Так. Не з’їсть же вона нас.

— Я б не був такий впевнений. Бачили, які в неї вуса?

Вони вагалися ще хвилину, врешті Фелікс знизав плечима і сказав:

— Ходімо побачимо. У нас є ще десять хвилин.

Пані Констанцію вони знайшли в її кабінеті. Вона сиділа за вчительським столом, випростана, як завжди, зі стиснутими губами і переплетеними пальцями. Специфічний запах її парфумів щільно заповнював кабінет географії.

— У чому справа? — запитала вона холодно.

Друзі штурхали один одного ліктями, бо жоден не хотів починати. Нарешті Ніка кашлянула і сказала:

— Ми хотіли б полюбити географію.

Брови пані Констанції опустилися, неначе шкіра на чолі втомилася їх там тримати.

— І що вам заважає? — запитала вона, майже не відкриваючи вуст.

— Е-е-е… цифри, — видушив Нет.

— Так, — підхопив Фелікс. — На останньому тесті було забагато цифр і замало географії.

— Я впевнена, що в Південній Америці живе багато цікавих людей, — провадила Ніка, виходячи на півкроку вперед. — Ми хочемо дізнатися про них якомога більше, але не хочемо знати, скільки їх саме є, яку площу вони займають і скільки вирощують… кукурудзи, бо про це ми можемо дізнатися і в інтернеті.

Вони стояли нерухомо, під гострим поглядом Констанції, і чекали на вибух. Але — о диво! — цього не сталося.

— Я подумаю над цим, — спокійно промовила вона.

Ошелешені друзі не знали, що ще можуть додати, тож швидко подякували і пішли.

— Не з’їла нас, — промовила Ніка, коли вони відійшли на безпечну відстань.

— Але обов’язково помститься, — відповів Нет. — Утім, до цього ми і так встигнемо облажатися на тесті з польської.

— Чому ти так боїшся цієї орфографії? — запитала Ніка.

— У мене дислексія, — тихо буркнув Нет і опустив голову.

— О! А що це?

— Дислексія і дисграфія. Я роблю помилки і переставляю літери місцями. Легка форма, тож вправами можна цього позбутися.

— Ти пишеш так швидко на комп’ютері й маєш дислексію? — з недовірою запитала Ніка.

— Я переставляю літери у словах, але не помиляюсь у цифрах, — пояснив Нет. — Лікар говорить, що це дивно, але так уже є. У початковій школі мене прозвали банькописом.

— Чуваче, ти геній, — промовив Фелікс, плескаючи його по плечу. — За кілька років ми всі будемо писати тільки на комп’ютерах. Програма сама виправлятиме твої помилки.

— Знаю, але зараз мушу якось із тим боротися. Друкування на комп’ютері не допомагає. Я роблю вправи, але мине багато часу, поки я цим оволодію.

— Це питання співвідношення, — пояснив Фелікс. — У групі музично обдарованих людей кожен із нас справляв би враження пришелепкуватого.

— Я читав про дітей, які розмовляють кількома мовами, — сказав Нет. — Деякі з них тільки в одній мові є дислексиками.

— Світ знає геніїв, які через забудькуватість виходили на роботу в піжамі, — додала Ніка, — проте все ж таки були геніями! Кожен із нас особливий. У чомусь ми кращі, у чомусь гірші. Головний підсумок: у тебе з цим не найгірше, — усміхнулася дівчина.

— Гадаєш? — жваво запитав Нет. — Ви думаєте, пані Йоля визнає дислексію за пом’якшувальну обставину?

— Завтра з’ясуємо, — промовив Фелікс.

По дзвінку вони ввійшли до кабінету хімії. П’ятнадцять хвилин потому сюди увірвався Ламберт і остовпів, побачивши повний клас учнів.

— Перепрошую за запізнення, — пробурмотів він, червоніючи і кліпаючи очима. — Е-е-е… сталася серія неочікуваних подій. Бабуся спіткнулася… об парасольку, яку хтось залишив на підлозі, й упала на собаку… І цей пес так злякався, що аж проковтнув ключ. Бабуся мусила йти на роботу… Ні! На пошту. А я мав залишитися, бо нічим було зачинити двері… Я встав дуже рано, але…

— Думав, що сьогодні теж будуть затори? — підсумувала Пробірка. — Сідай, маєш запізнення.

* * *

Наступного дня відбулося кілька безумовно приємних подій. На перший урок запізнилася на п’ятнадцять хвилин пані Йоля.

— Не повірите, — видушила вона з себе нервово, кидаючи торбу на стілець. — У місті нова система, яка керує рухом, і всі у захваті, а я всю дорогу потрапляла на червоне світло! Це неймовірно!

Учителька поправила скуйовджене волосся і намагалася опанувати дихання. Схоже, вона бігла від машини до класу. Потім пані Йоля всілася за стіл і сказала те, на що всі чекали:

— Тест із орфографії буде за тиждень.

Усіх охопила ейфорія. Учні повитягали шпаргалки з пеналів та кишень і запхали в рюкзаки. Хтось плескав у долоні, хтось верещав від радощів, вдаряючи сусіда по плечу. Вони знали, що пані Йоля — єдина вчителька, яка не сваритиме за це. У неї було занадто м’яке серце. Вона навіть почала радіти разом із ними.

Наступна приємна річ трапилася на другому уроці.

— Тесту не буде, — промовила пані Констанція, щойно ввійшла до класу.

Знову залунали крики радості, але географічка відразу приглушила їх жестом.

— Замість того напишете щось на кшталт твору, — вела вона далі. — Не бійтеся, я не виправлятиму орфографічні помилки. Напишіть, що саме ви думаєте про Південну Америку, про людей, які там живуть, та їхні проблеми. Може, це чудовий спосіб зацікавити вас географією.

Фелікс, Нет і Ніка багатозначно перезирнулися. Пані Констанція рішуче втихомирила всі дискусії та почала урок.

— З цього не можна виготовити шпаргалку, — визнав Нет, коли вони вийшли на перерву. — Чи не цього ми хотіли?

— Думаю, що так і має бути, — промовив Фелікс. — У мене вдома є диски з фільмом про Південну Америку. У суботу, після велосипедної прогулянки, можемо купити чипсів, попкорну, велику пляшку коли і влаштувати вечірній кінозал. Що ви на це?

— Спробуємо, — погодився Нет. — Це приємніше, ніж готувати шпаргалки. І ще мені немає що робити, бо я вже дочитав книжку.

— Може, почнеш нову? — запропонувала Ніка.

І вони засміялися.

* * *

У суботу рано друзі виїхали на велосипедах за місто.

— Ви чули, що сьогодні вранці перехопили якесь повідомлення від ватажка банди «Невидимих»? — запитав Фелікс, тільки-но вони стрілися в умовленому місці. — Мортен досі на волі й зовсім не виїхав з Європи.

— Це лише припущення, — фиркнув Нет. — Я десь прочитав, що з поліцейського сховища за загадкових обставин зникли пилососи, кухонні комбайни й автомати для приготування кави, якими була завалена та вантажівка. І що з того? Газети підігрівали ажіотаж навколо цієї справи, і тільки.

— Але я сподіваюся, що наша участь у затриманні банди залишиться таємницею, — відповіла Ніка. — Зі злодіями ми не впораємося так, як із Марцелем та Рубеном.

— Не переймайтеся, — Нет пришвидшився, щоб уникнути дискусії. — Цей чувак має важливіші проблеми.

Фелікс і Ніка перезирнулися, але нічого не сказали.

Вони проїхали півміста. Від заторів та смогу не лишилось і сліду.

— Знаєте, що мене дивує найбільше? — знову запитав Фелікс. — Ми в дорозі вже з півгодини, проїхали п’ятнадцять перехресть і жодного разу не потрапили на червоне світло.

— Ти думаєш про те ж, що й я? — запитав Нет.

Вони підняли голови і подивилися в камеру, одну з багатьох, що розміщувалися на міських перехрестях. Вона повернулася в їхній бік. Об’єктив кілька разів піднявся й опустився, неначе камера погоджувалася з їхніми думками.

— Звідки він нас знає? — здивувався Нет. — Це Манфред мого батька. Я ніколи з ним не розмовляв.

— Схоже, я знаю звідки, — буркнула Ніка.

— Ти вкрав програму тата, а він — твою, — додав весело Фелікс. — Усе залишилося в родині.

— Ви вважаєте, що тато використав мою версію Манфреда? — невпевнено запитав Нет.

— Він сам же казав, що ти його довершив.

— Зараз, зараз, — розмірковувала Ніка. — Коли пані Йоля спізнилася на тест, то згадувала, що зустрічала в дорозі лише червоне світло.

— Гм, — муркнув Нет. — Я натякав Манфреду про свою дислексію і про тест.

— Схоже, ми маємо нового друга, — сказав радісний Фелікс. — І його мрія про доступ до інтернету справдилася на двісті відсотків. Це типовий хепі-енд!

Нет морщив брови, але тепер посміхався.

— Манфреде! — пригрозив він камері пальцем. — Тільки не зганьби мене!

Вони поїхали далі — весь час на зелене світло. Прогулянка обіцяла бути казковою. До того ж попереду на них чекав сеанс вечірнього «кінозалу».

¹ АІ (Artificial Intelligence) — штучний інтелект (прим. автора).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До дзвоника на перший урок залишалося ще кілька хвилин. Гурт школярів галасував у холі, перед дошкою оголошень біля рецепції. Великий плакат рекламував вечірку на Геловін в одному з клубів у центрі. Ніка стояла навшпиньках, намагаючись хоч щось прочитати через голови учнів. Із натовпу, поправляючи одяг, вибралась Аурелія.

— Не силуйся, це тобі не по кишені, — кинула вона Ніці з ноткою презирства. — У будь-якому разі у прикиді із секонд-хенду тебе туди все одно не пустять.

Ніка закусила губу, але нічого не відповіла. Фелікс стояв неподалік, перед дошкою з інформацією для дирекції, і читав про плановий ремонт школи, який мав відбутися ще до зими.

— Непогано, непогано, — промовив Нет, заглядаючи Феліксу через плече. — Буде метушня. Може, навіть скасують частину уроків.

Фелікс не поділяв цього ентузіазму.

— Заодно вони можуть навести лад на горищі.

— Гм. Маєш рацію. Шкода було б, уже прижилися ми в нашій вежі.

— Краще піду та одразу заберу свої речі, — вирішила Ніка.

Друзі різко повернулися — вони лише зараз помітили дівчину.

— Не лякай нас! — гаркнув на неї Нет. — І не газуй так. Тут не написано, коли саме починається ремонт.

— Отже, може початися будь-якої миті, — відповіла Ніка таким тоном, наче знищення їхньої штаб-квартири було вирішеною справою. — У шафі я залишила рушник для басейну та кілька книжок.

— Як ти собі це уявляєш: сюди раптом заходять двадцятеро робітників з обладнанням і купою архітектурних планів?

Але Ніка вже зникла. Вона побігла нагору, озирнулася й відімкнула двері ключем. На горищі було… дещо інакше, ніж зазвичай. Дівчина затремтіла від холоду і натягнула рукави светра на долоні. Усе ж таки осінь, а горище не обігрівається. За хвилину, відчинивши шафу, Ніка нагадала собі, що дорогою до школи було досить тепло. Вона знизала плечима, витягла рушник і дві книжки. Третя, найменша, десь загубилась, і дівчинка мусила нахилитися, аби зазирнути в найдальший закуток. Коли Ніка вже хотіла йти, то відчула, наче за нею хтось стежить. Врешті вона знайшла книжку, яка лежала вглибині на нижній полиці.

Ніка вже бігла дерев’яними сходинками, але якась дрібниця привернула її увагу — скелет стояв на іншому місці… Потім вона помітила щось таке, від чого серце на мить зупинилося. Скелет тримався без опори. Вона добре пам’ятала гуркіт кісток, з’єднаних дротами. Оті костомахи виразно торохкотіли, коли на початку шкільного року Фелікс переставив кістяк. Скелет без опори не міг триматись у вертикальній позиції.

Дівчина завмерла, коли раптом скелет повільно підняв руку і, гуркочучи кістками, зробив крок до неї. Ніка кинула книжки, скрикнула і побігла до виходу. Вона й досі чула за спиною гуркіт кісток. Не озираючись, грюкнула дверима, побігла вниз і, захекана, зупинилася в холі. Сердега нахилилася, намагаючись перевести подих, нервово поправила волосся, що спадало їй на обличчя, і підняла голову. Перед нею стояв Рубен і оторопіло витріщався на неї. Порівняно з Нікою, він був схожим на гору. Вони дивилися один на одного якийсь час, після чого хлопець скорчив ще дурнішу, ніж зазвичай, гримасу, зміряв дівчину прискіпливим поглядом і промовив:

— Кльово, що маєш таке взуття.

Потім відвернувся і подався геть кроком культуриста. Фелікс із Нетом спостерігали за цією сценою, стоячи неподалік. Вони підійшли до схвильованої Ніки.

— Чому ти так бігла? — запитав Фелікс.

— Це було страшно! — насилу вимовила вона. — Той скелет, на горищі…

— Знову тебе переслідує? Переставлю його подалі від нашої штаб-квартири.

— Він… він намагався мене схопити.

Хлопці підозріло витріщилися на неї.

— Цікаво, чи доктор Такса вже приймає? — спитав Нет, поглядаючи на годинник.

— Краще не треба, — відповів Фелікс. — Ще діагностує в неї роздвоєння особистості, а потім призначить аспірин та вітамін С.

— Я серйозно! — майже кричала Ніка і зиркала через плече на сходи — немов боялася, що скелет зійде за нею аж сюди.

Фелікс подивився на неї з-під примружених повік.

— Як саме він хотів тебе схопити?

— Простягнув руку і зробив два кроки, — промовила дівчина, повторюючи його рухи. Вона поглянула на хлопців, і її плечі опустились. — Ви мені не вірите…

— Ми тільки бачили, як тебе зачіпав Рубен, — сказав Нет. — Він не схожий на скелет. Я б сказав, навіть навпаки — йому далеко до скелета.

— Він не чіплявся до мене, — відповіла Ніка. — Тільки витріщався, а потім сказав, що в мене гарне взуття. Можливо, він мав на увазі, що в туфлях я б просто злетіла зі сходів.

— Рубен дурнуватий, — Нет махнув рукою. — У нього лише половина мозку. Усе вирішує Марцель… А й справді… чому ти завжди ходиш у цих мартенсах?

— Я люблю їх, — вона знизала плечима і відвела очі.

Фелікс наморщив чоло.

— У нього був дурнуватий вираз обличчя, — промовив хлопець.

— У Рубена завжди такий. Може, його впустила медсестра, коли він народився? — розмірковував Нет. — Раніше в лікарнях забирали дитину в матері після народження. І віддавали, лише коли породілля поверталася додому.

— Жах! — здригнувся Фелікс. — Якщо вони їх так носили, то постійно, мабуть, хтось падав.

— Припиніть! — рявкнула Ніка, аж половина учнів у холі обернулася.

Лише зараз хлопці сприйняли її слова серйозно.

— Ходімо на горище, побачимо, — запропонував Фелікс.

— О ні! — запротестувала дівчина. — Я нізащо не піду туди!

— Тоді ми не з’ясуємо, чи маєш ти рацію.

— Ідіть самі, — промовила вона тихо. — Рухливий скелет, що нишпорить на горищі, одразу впаде вам в око.

Хлопці знизали плечима та залишили Ніку в холі. Жартуючи з «бабських» страхів, вони піднялися сходами. Коли лишився один проліт, Фелікс і Нет сповільнили крок, їхній настрій поступово псувався. Коли ж врешті дісталися дверей на горище, бажання жартувати зовсім зникло. Одна справа — жартувати зі скелета, стоячи в натовпі холу, а зовсім інша — коли маєш зустрітися з ним, як то кажуть, віч-на-віч.

— Заходимо разом, — промовив Фелікс.

— І в разі чого, разом тікаємо, — додав Нет.

— О’кей.

Хлопці відчинили двері й пліч-о-пліч зайшли всередину. Фелікс намацав вимикач і ввімкнув світло. Запилене та захаращене горище мало цілком нормальний вигляд, але щось їх непокоїло. Вони зробили один крок, потім ще один. Поволі дійшли до сходів, що вели до штаб-квартири.

— Якось холодно… — буркнув Нет, застібаючись під саму шию. Із їхніх вуст ішла пара.

Щось затулило вікно, і клацнув метал. Нет уже розвернувся було, щоб утекти, але Фелікс ухопив його за рукав.

— Це лише голуб на підвіконні, — прошепотів він, вказуючи на напівкругле віконечко.

Врешті голуб усівся і припинив шуміти. Друзі подивились углиб горища. У напівтемряві виднівся скелет. Хоч як напружено хлопці вдивлялись у нього, той не ворушився. Скелет стояв на опорі там, де під час прибирання його залишив Фелікс.

— Болеслав Лисий спить стоячки, — Нет намагався жартами додати собі сміливості.

Друзі піднялися сходинками, забрали книжки та рушник Ніки і, намагаючись не поспішати, дійшли до дверей. Лише на другому поверсі, де було багато учнів, вони полегшено зітхнули.

— Схоже, вона й нас заразила, — промовив Нет. — Я відчуваю неусвідомлений страх перед поверненням до нашої штаб-квартири.

— Я теж.

— Жіночі страхи… Із цим треба щось робити. Я занадто люблю це горище, щоб його боятися.

Фелікс замислився.

— Це просто, — промовив він. — Якщо Ніка піде туди з нами, ми не будемо боятися.

— Гм, маєш рацію. Вона боятиметься замість нас.

Хлопці спустились у хол і підійшли до Ніки, яка з нетерпінням чекала на них.

— Нічого там немає, — запевнив її Фелікс, віддаючи книжки та рушник.

Ніка відкинула волосся, що спадало на обличчя. Фелікс і Нет побачили, що вона плаче.

— Я загубила шпильку для волосся.

— Ту срібну? — спитав Фелікс.

— Так. То пам’ять від прабабусі… — схлипнула вона. — Її носили мої бабуся й мама…

— Ймовірно, вона на горищі, — сказав Нет. — Ходімо пошукаємо.

Ніка, задкуючи, хитала головою.

— Ти повинна це перебороти, — додав Нет, подумки закінчивши: «І ми теж». — Повернемося туди і покажемо тобі, що все гаразд. Болеслав Лисий стоїть на своєму місці.

— Болеслав Лисий?

— Він саме отримав власне ім’я. Буде не такий страшний.

Ніка з неохотою взяла Нета за руку і дозволила вести себе сходами нагору. Друзі відчинили двері й упевненим кроком, але з острахом увійшли в напівморок. Дівчина нервово стискала руку Нета, йдучи на крок за ним. Він відчував, що не може виказати страх. Голуб і далі дряпав пазурами підвіконня, хлопцю аж зуби занили. Крізь брудну шибку виднілися обриси його крил, що швидко рухалися.

Шпильки ніде не було.

— Болеслав стоїть там, де його поставили на початку шкільного року, — промовив Нет, вказуючи вглиб горища.

Друзі подивилися у вказаному напрямку. Рука Нета затремтіла.

— Ні… — прошепотів він і повільно позадкував.

У півтемряві, на місці, де пару хвилин тому був скелет, зараз стояла тільки опора.

— Ні… — повторив голосно Нет і повернувся до виходу.

— Не розумію… — промовив Фелікс, вдивляючись в опору. Він відчув, як Нет шарпає його за рукав, і теж розвернувся.

— Я говорила вам, — промовила Ніка, відчуваючи, що зараз і Фелікс шарпає її за рукав. Вона озирнулася.

Самотній скелет стояв у тіні, за останнім вікном, неподалік від дверей під сходами, що вели до штаб-квартири. Друзі вросли в підлогу, неначе скам’янілі, і глипали: то на скелет, то на двері. Голуб несподівано затих.

Маленька кісточка на мізинці скелета заворушилась. Фелікс, Нет і Ніка з вереском кинулися бігти, перелітаючи через кілька сходинок. Двері бахнули об стіну і з гуркотом зачинилися.

* * *

Після математики команда вже не наважувалася піти до своєї штаб-квартири. Користуючись останніми теплими днями осені, друзі вийшли на шкільне подвір’я, поросле карликовими деревами, які ще пам’ятали війну. Вони сіли на лавці під покрученими від старості гілками. З усіх боків їх оточували вікна школи і круглі віконниці горища.

— Нам потрібен священик! — застогнала Ніка.

— Для ходячого скелета звичайного священика буде замало, — сказав Нет. — Щонайменше єпископ. Мене ще й досі ковбасить… Просто жах! Мовчання ягнят! Немає в нас більше штаб-квартири!

— Нитка, — промовив Фелікс. — Хтось підвісив його на тонкій нитці. Щоб нас налякати.

— Розвалився б, — зауважила Ніка.

— На опорі він теж висів, — пояснив Фелікс. — Усі кістки з’єднані дротами. Я роздивився це, коли переносив його, — він здригнувся від самої згадки.

— Я бачила, як скелет рухався, — заперечила Ніка. — Не було жодних ниток. Ти віриш у духів?

— Як у тому анекдоті: не вірю, але не впевнений, чи вони про це знають.

З вікна на горищі злетів сполоханий кимось голуб. Друзі подивилися вгору.

— Може, вдалося би довідатися, чий це скелет, — запропонувала Ніка.

— Як це чий? — здивувався Нет. — Він належить школі.

— Я про те… хто мав його перед тим… у собі.

— Він, певне, з пластику, — намагався втішити їх Фелікс. — Може, це зробили Марцель і Рубен — із помсти за розкриття їхньої схованки.

— Або це банда «Невидимих» намагається нас залякати, — додав Нет, проте друзі подивилися на нього так, що він одразу відмовився від свого припущення.

— Я пропоную, щоб ми врешті визнали, — промовила Ніка серйозно, — на нашому горищі страшно.

* * *

Після закінчення уроків друзі подалися на додаткове заняття з ботаніки.

Виявилося, що вони єдині, хто записався до Бутлера. Професору це, здається, не заважало.

— Ми не будемо вирощувати редьку, о ні! — сказав він, поставивши перед ними тацю з горщиком, накритим скляним ковпаком. У горщику була маленька рослинка з трьома листочками і пуп’янками нерозкритої квітки. — Додаткові заняття призначені для професіоналів. Сьогодні навчу вас, як доглядати за незвичними рослинами. Це drosera superiora, більш відома як тигрова мухоловка. Спершу потрібно її нагодувати.

Професор вийняв із шухляди прозору коробку з мухами. Ніка скривилася, злегка наморщивши ніс. Хлопці дивилися зачаровано.

— Муха не повинна бути сонною, — протягнув професор, облизуючись. — Drosera має тренуватися, щоб зберігати форму. Інакше зів’яне, як лінивий культурист.

Він обережно підняв ковпак і всунув усередину нахилену коробку. Одна муха влетіла під ковпак і закружляла там, б’ючись об скло. На звук дзижчання крилець рослинка… поворухнулася. Та-дам — і муха зникла. Те, що раніше видавалося бутоном, насправді виявилося пащею, повною гострих зубів.

Професор усівся на одній із лавок, витягнув із кишені білого (колись) халату маленьку канапку, запаковану в просалений папір, і почав з апетитом їсти.

— Я розумію, що рослина може з’їдати необережних комах, — повільно промовив Нет. — Але щоб хапати їх на льоту!..

Мухоловка повернула пащу в його бік, немов дивилася на нього. Вона пережовувала муху, як корова траву. Тихо відригнула і знову завмерла.

— Фу-у-у!.. — здригнулася Ніка.

Професор доїв канапку, після чого зібрав зі столу крихти, поклав їх до рота і задоволено облизався.

— Ви знаєте, як пересаджувати тигрову мухоловку? — запитав Бутлер, підходячи до них. Друзі не знали. — Обережно, — пояснив учитель, сміючись зі свого жарту. А потім одягнув на руку товсту, захищену металевою сіточкою рукавицю.

* * *

У шкільній бібліотеці панувала абсолютна тиша. Шафи, повні книжок, притлумлювали звук. Більше того — уся стеля була викладена м’якими плитами з повсті. Ніка, входячи туди, завжди мала відчуття, що її дихання стає дуже голосним і його чути в іншому кінці зали.

Бібліотекарка, пані Михаліна Ненайкраща, яку учні прозвали Буквою, була сивою шістдесятилітньою пані. Вона ходила поміж стелажів, пхаючи перед собою високий возик, наповнений книгами, які розкладала на відповідні місця на полицях.

— Добридень! Я шукаю книжки про духів, — промовила Ніка.

— Ідеться про Геловін? — запитала бібліотекарка, стискаючи губи у тонку лінію. — Це погане свято.

— Я хочу тільки прочитати пару книжок…

— Є «Різдвяна історія», «Гамлет», «Дзяди», «Фауст», «Канікули з духами»…

— Я маю на увазі… наукові книжки.

У бібліотекарки театрально відпала щелепа. Вона дивилася на дівчинку з-під окулярів, мружачи очі, неначе Ніка з нею жартувала.

— Наукових книжок про духів немає, — відповіла вона вже менш люб’язно. — Є псевдонаукові книжки про духів, але тут таких не знайдеш.

Ніка хотіла попросити, аби бібліотекарка для певності перевірила це в комп’ютері, проте прикусила собі язика. Це було б неввічливо, бо всі знали, що пані Ненайкраща тримає в голові всю картотеку.

Тож вона подякувала і пішла.

— І що? І що? — допитувалися хлопці, які чекали за дверима.

— Немає, — Ніка знизала плечима.

— А вона так отетеріла, неначе спіймала тебе за витиранням носа об атлас? — запитав Фелікс.

— Можна і так сказати. Вважаєш, вона могла помилитися?

— Перевірка не зашкодить, — Нет потягнув їх у куток коридору, витяг із рюкзака ноутбук і задав кілька команд.

— Школа… є. Бібліотека… — бурчав він собі під ніс. — Навіть немає пароля доступу… Але врешті в цьому нічого таємного… добре, є! Що шукати?

— Спочатку просто впиши «духи», — запропонувала Ніка.

Нет стукав по клавішах, пересуваючи віконечка.

— Збрехала! — вигукнув він переможно. — Є книжки про духів. Прошу: «Дух святий»… це трохи не те… «Проклятий», «Подвір’я з привидами», «Маніту» та кілька інших. Наукові теж є. «Будинки з духами». Те що треба!

— Чому вона не згадала про цю книжку? — здивувалася Ніка. — Забула?

— Думаю, вона не хотіла, щоб ми читали щось поза програмою, — промовив Фелікс. — Тим більш, це «речі не для дітей», а особливо «страшні речі не для дітей». Я чув колись, що це непедагогічно.

Ніка замислилася.

— Я не можу зараз туди повернутися і сказати: «Ви обманюєте». Можливо, хтось із вас піде?

— Це теж здасться підозрілим, — промовив Фелікс. — Гадаю, вона врешті не дасть нам її. Мусимо цю книжку позичити… неофіційно.

— Вкрасти? — схвильовано запитала Ніка.

— Позичити, — повторив Фелікс. — Прочитаємо і повернемо. Буква нічого не помітить.

— Єдина річ, яку я хотіла б чітко окреслити, — повільно сказала Ніка, здіймаючи вказівний палець. — Я не наближатимусь до того будинку після сутінків.

На обличчях хлопців було написано, що вони теж не мають жодного бажання туди йти.

— Перевір, у якому відділі ця книжка, — промовив Фелікс.

Нет набрав на клавіатурі кілька команд.

— Психологія, — сказав він. — Вони запхали її туди, бо більш нікуди не підходила.

— А де цей відділ? — запитав Фелікс.

— Напевно, у кінці залу, — відповіла Ніка. — Там, де інші книжки для вчителів. Ми туди просто так не увійдемо.

— Пройдемо крізь вентиляцію! — запропонував Нет. — Я таке в кіно бачив. Джеймс Бонд пройшов через вентиляцію.

— Може, коли б я був хом’ячком, — Фелікс вказав на прямокутник вентиляції, розміром не більший за долоню. — Це старий будинок. Вентиляційні канали йдуть вертикально нагору, аж до даху. Але маленький робот… — він наморщив чоло. — Робот, який уміє літати…

— З усією повагою до тебе і твого тата, — почала Ніка, — не думаю, що ви могли б сконструювати робота, який залізе у вентиляційне вікно, вийме решітку, спуститься на підлогу, відшукає потрібну книжку і видереться з нею тим самим шляхом аж на дах. Як завжди, ви ускладнюєте найпростішу у світі річ… Треба туди увійти, взяти якусь книжку, а при нагоді винести… тобто позичити неофіційно «Будинки з духами».

Хлопці перезирнулися.

— Ця концепція теж варта уваги, — швидко сказав Нет, а Фелікс підтакнув.

* * *

— Схоже, Сильвестр знову бухає на роботі, — промовив Нет, коли вони йшли до бібліотеки. — Мабуть, його турнуть.

— Шкода було б, — відповіла Ніка.

Нет витягнув із кишені маленький, загорнутий у фольгу читацький квиток.

— Мусив зробити собі новий, — почав скаржитися він. — І навіщо це взагалі потрібно? Ще одна річ, яка існує, щоб її губити. І чому в бібліотеках треба ходити в капцях?

— Вони заощаджують на поліруванні підлоги, — відповів Фелікс.

— Або хочуть, щоб не вдалося швидко втекти, як хтось украде книжку, — додала Ніка.

— Ми її не крадемо! — запротестував Фелікс. — Прочитаємо і повернемо.

У кошику біля входу лежали повстяні капці, які вдягають на взуття. Це було не так легко: з них зрізали зав’язки, тож під час руху треба було човгати ногами.

Бібліотека мала вигляд подовженої зали з рядами шаф, що стояли перпендикулярно до стін. Єдиний коридор проходив посередині, аж до стола пані Ненайкращої. Хлопці проскочили відділи зі шкільною літературою і звернули до шафи з науковою фантастикою.

Буква провела їх підозрілим поглядом, але двері знову відчинилися, і увійшов черговий відвідувач.

— Добрий день. Я хотіла би перевірити, чи є потрібна книжка, — почала Ніка з порога.

— Сподіваюся, не про духів? — запитала відразу пані Ненайкраща.

— Чесно кажучи, я саме думала про «Канікули з духами», яку ви порекомендували мені вчора.

— Я не рекомендувала її, а тільки сказала, що така є.

— Гадаю, вона мені сподобається.

Бібліотекарка грізно примружила очі, але за мить відповіла:

— Третій ряд праворуч, «Пригодницькі книги», друга шафка зліва, третя полиця від гори, шістнадцята книга зліва. Білий корінець із чорними літерами, якщо я добре пам’ятаю.

«Невже вона тримає все це в голові? » — подумала Ніка і пішла у вказаному напрямку. Фелікс і Нет стояли на три ряди далі.

— Дістанемо книжки з найнижчої полиці, — запропонував Нет. — Протиснемося через утворену дірку.

— Занадто складно, — оцінив Фелікс. — Ми не знаємо, де саме стоїть та книжка. Треба відвернути увагу Букви і проскочити.

— Маю кращу ідею…

— Я можу чимось допомогти?

Вони підскочили від звуку цього голосу. Пані Ненайкраща стояла у проході й уважно придивлялася до дітей з-під опущених на кінчик носа окулярів. Вони почали заїкатися, не знаючи, що відповісти. Їх врятував гуркіт книжок, що звалилися на підлогу. Бібліотекарка озирнулася, фиркнула зі злості та пішла в тому напрямку, де загуркотіло.

Фелікс і Нет негайно скористалися нагодою. Тихцем вони проскочили вглиб бібліотеки. Без проблем знайшли табличку з написом «Психологія» і почали вивчати корінці книжок.

— Може, ти неправильно прочитав назву відділу, — промовив нарешті Фелікс.

— Я впевнений… Дивись! — Нет вказав на порожнє місце на полиці. — Автором нашої книжки є професор Ріґлі, тож вона повинна стояти між Рівеном і Ріджі… якщо я добре пам’ятаю алфавіт. Хтось її вже взяв.

Вони швидко повернулися до відділу наукової фантастики саме тієї миті, коли пані Ненайкраща вийшла з-поміж шаф. Вона окинула хлопців підозрілим поглядом і подалася до свого стола.

— Реєстр, — сказав Фелікс. — Там має бути інформація про те, хто взяв книжку.

— Це ті картки в коробках? — Нет скривився. — Треба кілька годин, аби знайти там потрібну особу! Що за середньовіччя! І чому ця пані не користується комп’ютером?!

— Може, саме для того, щоб ти туди не вліз?

— Цікаво, а що вона зробить, як усі її картки випадково порозсипаються. Вона ніколи не дізнається, хто і що взяв.

— Ну, то кінець.

Вони витягли з полиці по одній книжці й пішли до стола. Бібліотекарка знову окинула їх пильним поглядом і заповнила формуляри.

— Я повинна була вдавати із себе ідіотку, щоб вас урятувати, — зі злістю промовила Ніка, коли вони вийшли з бібліотеки.

— Дякую, але ми й самі б упоралися, — відповів Нет. — Пошукаємо в інтернеті.

— Що ти взяв? — запитав Фелікс, коли вони вийшли.

— Не знаю… «Відьмак» Сапковського. Гм, звучить непогано. А ти?

— Це… «Незакінчена історія». Може, навіть прочитаю.

— Не знаєте, Сильвестр знову почав бухати? — запитав Віктор, зустрівши їх на сходах. — У нього були галюцинації. Він викликав поліцію, пожежників, газову, енергетиків і кілька інших рятувальних служб…

Трійця друзів занепокоїлася.

— Якого роду… галюцинації? — запитав Фелікс.

— Він ніби бачив скелет, який ішов через хол.

— А звідки він знає, що Сильвестр раніше пив? — поцікавився Нет, коли Віктор пішов.

— Він усе знає, — відповів Фелікс. — А з цими духами треба щось негайно робити.

— Колись давно я трохи цікавилася духами і будинками з привидами, — з ваганням повідомила Ніка. — У мене вдома є одна книжка, вона дуже стара. Завтра принесу її.

— Ні, немає на це часу, — запротестував Фелікс. — Підемо до тебе і прочитаємо, що треба зробити.

— Може, краще не треба… — розгубилася дівчина.

— Чому? — здивувався Фелікс.

— Бо мій дім… Хоча гаразд, самі побачите.

* * *

Посеред брукованої вулиці у світлі ліхтарів блищали сліди мокрих шин. Електродріт було закріплено сталевими тросами просто на цегляних стінах з облупленою штукатуркою. Деякі вікна з відлущеною фарбою були темні, деякі вибиті. Фелікс і Нет невпевнено розглядали похмурі брами старих кам’яниць.

— Це тут, — Ніка кивнула на будинок на розі. Вони пройшли в бічну вуличку — настільки вузьку, що дві автівки не стали б поряд. До будинку тулився еркер[2] із гострим дахом, який нагадував невеличку вежу старого маленького замку.

Сходова клітка тонула в півтемряві. Слабенька лампочка блищала жовтим світлом, залишаючи по кутках тіні. Діти разом піднялися на четвертий поверх. Ніка нервово ковтнула слину, відчинила двері й увімкнула світло. Хлопці ввійшли до квартири й оніміли. Посеред невеличкої кімнати стояли стіл і три стільці. З меблів найбільшою була величезна шафа. Навпроти неї стояв розкладний диван. Тут не було окремої кухні, її роль виконував ряд шафок і мийка на стіні ліворуч. Відчинені вузькі двері вели до мініатюрної ванної. Використовувалася кожна найменша частина підлоги та стін. Полички, шафки і вішаки були всюди. Велосипед вертикально стояв на бічній стіні шафи. За холодильником виднілися три сходинки, які вели до еркера. Півкругле приміщення мало лише метр в радіусі. Тут розміщувалися маленький стіл, дерев’яний стілець, вузька шафа і книжковий стелаж. Вільне місце на стінах було заліплене різноманітними плакатами.

— Це моя кімната, — сказала Ніка.

— Жартуєш! — здивувався Нет. — Ти живеш у цій клітці?

— Замовкни краще, — перебив його Фелікс. — Тут класно!

— Я хотів сказати… що тут дуже… затишно, — спробував виправитися Нет. — Як принцеса у вежі, тільки дракона не вистачає, і звідси є вихід… Тут дійсно цілком… класно. Стара архітектура…

За вікном із гуркотом, що прокочувався багаторазовою луною, проїхав трамвай. Підлога кілька секунд здригалася. Ніка зітхнула.

— От так я, власне, і живу, — промовила вона, піднімаючи голову. — Сплю на цьому розкладному кріслі, а тато спить на… канапі.

Кімнати Нета, як і Фелікса, були більшими за все це помешкання.

Ніка схопила ручку старенького холодильника і потягнула. Усередині щось застогнало — і двері відскочили, пересилюючи опір зламаного замка.

— Щось вип’єте? Але є тільки вода.

Хлопці подякували.

— А мама? — запитав Фелікс.

— Мама… Її немає. Померла, коли мені було шість років.

— Вибачай, я не знав… Тато ще на роботі?

Ніка швидко випалила:

— Тато — комівояжер. Мабуть, йому сьогодні щось пішло не так, тож зараз сидить у барі й п’є пиво.

Хлопці оніміли.

Ніка зайшла до своєї кімнати і потягнулася до книжкового стелажа. Вона дістала звідти стару, замотану в тканину книжку. Назва на обкладинці була затерта. Друзі всілися за столом, і Ніка відкрила сторінку.

— Стефан Круль «Духи, привиди, полтергейсти», — прочитала вона. — Ця книжка дуже стара, вона в нас, скільки я себе пам’ятаю, але мені лячно прочитати її до кінця.

Фелікс подивився на кімнату Ніки. Там було багато старих і дуже старих книжок. Практично вздовж усіх стін стояли стелажі, заставлені томами.

Ніка перегорнула кілька сторінок і почала читати:

«Ми можемо розрізняти два види духів: привиди та полтергейсти, так звані духи-стукачі. Привиди пасивні, з ними дуже рідко вдається встановити контакт. Частіше вони справляють враження несвідомих свого оточення. Натомість полтергейсти невидимі, але проявляються переважно через свій вплив на оточення і певну спрямовану дію».

— Я завжди думав, що духи — це духи, — прошепотів Нет, — а тут ще якісь види.

— Цих видів сила-силенна, — сказала Ніка, — але не будемо заглиблюватись.

— Виходить, його можна або побачити, або він здатен пересувати речі, — підсумував Фелікс. — Тож маємо справу з полтергейстом.

— Ти вже повірив, що це не Марцель чи Рубен? — запитала Ніка.

— Скажімо, я не хочу відкидати жодного з варіантів.

— Чи там написано, як позбутися цього духа? — запитав Нет.

Ніка переглянула кілька сторінок.

— Зараз не знайду. Треба ще прочитати, хоча не знаю, як потім засну. На щастя, кімната дуже мала, і тут немає темних закутків.

Нет опустив очі й щось невиразно буркнув.

Друзі ще півгодини переглядали книжку, але стара мова, якою вона була написана, не полегшувала розуміння змісту. Хлопці вже мали повертатися додому, тож вони попрощалися і непевним кроком вийшли на темну вулицю.

— Ти помітив, що в Ніки немає телевізора? — запитав Фелікс. — Єдиним сучасним обладнанням є холодильник. Трохи зіпсований.

— Може, телевізор просто не втиснувся там?

— Думаю, вона дуже бідна.

— Факт. Скільки я пам’ятаю, вона завжди ходить у тому самому взутті… Ніка, мабуть, жахливо почувалася, коли я хвалився моїм садом на даху… Тільки чому її батько п’є, якщо немає бабок?

— Власне тому він і п’є, що немає бабок.

Нет похитав головою. Вони мовчки йшли далі темною вулицею у бік зупинки.

* * *

Фелікс і Нет приїхали до школи на одному автобусі.

— Сильвестра звільнили, — заявила Ніка, тількино хлопці увійшли до холу. — Посеред ночі він вибіг зі школи, залишивши двері відчиненими.

Вони довго дивилися один на одного.

— Ми мусимо піти до директора та розповісти йому про духа, — вирішив Фелікс.

— Він посміється з нас, — відповів Нет. — А крім того, нам доведеться розповісти про нашу штаб-квартиру.

— Думаю, Фелікс має рацію, — промовила Ніка після недовгого розмірковування. — Сильвестра вигнали з роботи, а він невинний. Може, нам не доведеться згадувати про штаб-квартиру.

— Пропоную запровадити надзвичайний стан і позбавити дівчат права голосу, — кинув Нет.

— Чоловічий шовінізм!

— Добре, я пожартував. Ідемо до Ромашки.

Секретарка, пані Хеленка, дивилася на них із недовірою.

— Ви хочете поговорити з директором? Дійсно?

Вони підтакнули. Зазвичай розмова з директором, магістром-інженером Юліушем Ромашкою, була карою за надзвичайно погану поведінку, тож це останнє, про що учні могли мріяти. Пані Хеленка зміряла їх поглядом, після чого пальцем із довгим яскраво-рожевим нігтем натиснула кнопку на селекторі.

— Пане директоре, тут учні хочуть із вами поговорити… Із власної ініціативи.

— Так, так, запроси їх, дорогенька.

Пані Хеленка підвелася. Вона не була занадто стрункою, але полюбляла кофтинки, що щільно облягали її тіло, через це здавалося, неначе під одягом на рівні паска мала не повністю надутий рятувальний круг. Образ «плюшевої» секретарки доповнювало рідке фарбоване біле волосся. Відчинивши оббиті дерматином двері, вона жестом запросила учнів усередину. Діти несміливо ввійшли до кабінету — стильного настільки, наскільки дозволяли обмежені фінансові можливості школи.

Директор був одягнений, як зазвичай: у синій, дещо замалий костюм, синю жилетку і кремову сорочку, що не пасувала до решти. Вбрання доповнював смугастий жовто-зелений метелик. Друзі по черзі відрекомендувалися. Директор Ромашка був дуже люб’язний.

— Прошу, сідайте, — він вказав на велику шкіряну канапу, а сам сів у глибоке крісло поруч. — Слухаю.

— Ми у справі пана Сильвестра, — почав Фелікс.

— Так, так… Я зробив це з великою прикрістю, — промовив трохи здивований директор, закидаючи ногу на ногу, що, враховуючи його розміри, було не так уже й просто. — Сильвестр працював тут багато років. На жаль, останнім часом він кілька разів порушив правила.

— Ми знаємо, що пан Сильвестр колись пив на роботі, — промовив Фелікс, — але зараз уже не п’є.

— Останні дві ночі він поводився неприпустимо. Я не хочу вдаватися в деталі, самі розумієте… Мені було важко, але я не мав вибору. Це рішення є остаточним.

— Він бачив духа, — озвалася Ніка.

Директор Ромашка зблід.

— Не дозволяйте собі таких жартів, молода леді!

— Ми теж його бачили, — швидко додав Нет. — Я не дивуюся, що пан Сильвестр утік. Кожен би це зробив… може, за винятком Індіани Джонса.

Директор послабив метелик, наче той раптом почав його душити. Пролунав дзвоник. Ромашка з полегшенням піднявся, натякаючи, що зустріч скінчилася. Учні також підвелися.

— Це дійсно чудово, що ви заступилися за пана Сильвестра, — промовив він, поплескуючи їх по плечах і підштовхуючи до дверей. — А зараз час на уроки.

— Ромашка щось знає, — сказав Фелікс, коли вони втрьох вийшли з кабінету.

— Думаю, він не хоче, щоб ми в це втручалися, — відповів Нет.

— Фелікс має рацію, — промовила Ніка. — Ви помітили, що лежало на його столі? Книжка «Будинки з духами». Це він узяв її в бібліотеці.

* * *

На другій перерві друзі пішли до кав’ярні «Зайві калорії», розташованої на протилежному боці вулиці. Це було миле та затишне місце, до того ж зі смаком обладнане. Темна дерев’яна панель, пастельні шпалери і маленькі лампи з абажуром надавали приміщенню вигляду англійського клубу. Назва більше б пасувала до цукерні, але тут теж можна було поласувати солодощами. Фелікс замовив друзям шарлотку. Пані Бася, власниця кав’ярні, встигла полюбити трьох приятелів, які заходили до неї щонайменше раз на тиждень. Вона усміхнулася до них, ніби випадково рахуючи тільки за два шматочки. Незважаючи на свої сорок років, вона мала кращий вигляд, ніж більшість молодших жінок. Пані Бася часто ходила до фітнес-клубу. А судячи з її ідеального довгого білого волосся, регулярно відвідувала і перукарню.

— Я півночі не спала, читала, а потім мені снилися жахи, — зізналася Ніка, коли вони сіли за найближчий до вікна столик. Звідси було видно вікно їхньої штаб-квартири.

— Твій тато пізно повернувся? — запитав Нет.

— Після опівночі. Я ще читала.

— Він… він часом не б’є тебе?

— Здуріли?! — обурено викрикнула Ніка. — Він добрий!

— Я тільки спитав… — Нет почав колупатись у шарлотці. — У кожного свої проблеми з предками. Мій тато ревнує маму, бо вона познайомилася з якимось іспанським скульптором.

Фелікс і Ніка перезирнулися, після чого Ніка голосно видихнула й витягла з рюкзака книжку.

— Духи зазвичай не відвідують людей, тільки місця. Послухайте, — вона відкрила позначену засушеним листочком сторінку і почала читати: «Зазвичай привиди виконують тільки елементарні рухи: наприклад, гуляють уздовж коридору або кімнати. Але буває, що вони проходять крізь стіну і замкнуті двері. Навіть якщо і лунають якісь звуки, то це дуже скромний репертуар. Територія їхньої діяльності зазвичай обмежена. Часом це будинок або одна кімната. Більшість привидів можна побачити виключно за певних умов».

— Наш полтергейст зійшов із даху до холу, — зауважив Нет.

— Може, ми його нагодували власною енергією? — припустив Фелікс. — Може, він спав, а наша присутність його пробудила? Звісно ж, якщо це не чийсь жарт. Він спустився до Сильвестра, бо знав його. Щоночі Сильвестр піднімався на горище за вином.

— Це означає… — почав Нет і трохи зблід.

— Це означає, що нас він знає ще краще, — договорила за нього Ніка.

— І він піде за нами ще далі, — закінчив Фелікс.

Вони ошелешено дивилися один на одного. Вікно їхньої штаб-квартири приховувало страшну, темну таємницю.

— Зберігаймо спокій, — промовила врешті Ніка. — Тут ніде не написано, що полтергейст може зв’язуватися з конкретними людьми.

— Хто знає, що ще криється на тому горищі, — промовив Фелікс, зиркаючи на дах школи. — Школа побудована у формі квадрата. Дах є з трьох боків цього квадрата, а ми не дісталися навіть першого повороту.

Нет здригнувся просто від думки про похід углиб горища.

— Якщо ти говориш про експедицію… то я, мабуть… на це не підписуюсь.

— Відправимо робота, — вирішив Фелікс. — Він дійде туди і покаже нам, що там є. Нам потрібен робот, здатний подолати невеличкі перешкоди.

— А гелікоптер не буде кращим? — запитав Нет.

— Мені не вдалося його відремонтувати після того падіння.

— Зараз… — замислився Нет. — Дух є чимось нематеріальним, правда? Якщо він з якихось причин вирішив зійти до холу, то для чого тягнув із собою скелет?

Ніхто не міг відповісти на це питання.

— Треба знайти нове місце для штаб-квартири, — зітхнула Ніка.

— А можливо, і нову школу, — додав Нет.

Фелікс думками був уже десь далеко.

— Ми повинні з цим щось зробити, — промовив він, неначе взагалі нічого не чув, — ще до того, як школа перетвориться на дім жахів.

— Чаю? — запропонувала пані Бася, несподівано з’явившись біля них із чайником у руках. Вони ще не встигли відповісти, а вона вже поставила чайник на дерев’яну підставку посеред столу і повернулася до бару, за трьома чашками. — Перепрошую, ви говорили так голосно, що мимоволі я все чула, — зізналася вона, усміхаючись.

— Упс… — процідив Нет.

— Не бійтеся, — пані Бася присіла до столика і кожному налила духмяного чаю. — Я нікому не розповім.

Вона витягла з кишені фартуха нотатник і клацнула ручкою. Написала на папері адресу, вирвала аркуш і поклала його перед друзями.

— Сходіть до неї. Не знаю, чи вона допоможе, але точно не зашкодить.

— Мадам Жозефіна, — прочитала Ніка. — Майстриня спіритизму… я чула про неї. Вона допоможе викликати духів?

— Для чого їх викликати — вони ж приходять самі?

— А у вас є її телефон? — запитав Фелікс. — Не хотілося б приходити без дзвінка.

Пані Бася похитала головою.

— Телефон? Вона таким не користується. Вона трохи… старомодна.

* * *

Урок фізики був, як завжди, цікавим, хоча більше для хлопців, ніж для дівчат. Пан Антон Четвер, п’ятдесятирічний чоловік з явно помітним животом, товстими окулярами та сивим волоссям, був одним із тих небагатьох учителів, які з кожного уроку робили справжнє шоу. Фізик міг би стати ілюзіоністом чи вести телевікторини. Перед кожним уроком пан Антон готував детальний сценарій. Кілька разів доходило до таких незвичних ситуацій, коли учні, що сиділи вдома на лікарняному, йшли до школи саме на фізику. Написані на дошці завдання були додатком до цього виступу, і учні охоче їх розв’язували, намагаючись дізнатися, що, власне, побачили. Фелікс вважав, що пану Антону треба видати якусь нагороду для вчителів, хоча уявлення не мав, чи щось подібне взагалі існує.

Цього разу на великому експериментальному столі стояв важкий штатив. У тримачі був предмет, схожий на коротку металеву сосиску. Біля нього стояли скляний резервуар і термометр, який показував двадцять один градус за Цельсієм. Парти у класі були розставлені навколо експериментального стола таким чином, щоб усі добре бачили, що відбувається. Учні сиділи наче в першому ряду імпровізованого театру.

— У цьому маленькому резервуарі — стиснутий вуглекислий газ, — розпочав пан Четвер, вказуючи на «сосиску». — Колись такі дзбанки були дуже популярні. Називалися патронами. Їх вкручували в сифон, і саме так виробляли газовану воду. А зараз я проб’ю резервуар. Не бійтеся, вуглекислий газ у такій кількості цілком безпечний.

Фізик узяв шило й увіткнув його у вузьку частину «патрона», а другою рукою обережно стукнув у лапу штатива. Почулося шипіння, і газ вилетів до резервуара у вигляді білої хмарки, яка одразу розчинилася.

— Подивіться на термометр.

Температура знизилася на кілька градусів, а метал вкрився росою.

— Ви знаєте, чому температура впала? — запитав фізик. — Газ розширився, поглинаючи тепло. Це застосовується, між іншим, у холодильниках та кондиціонерах.

Ніхто не грав на телефоні й не читав під столом романи.

* * *

Уже після дзвоника Ніка відтягла Фелікса й Нета вбік і дістала з рюкзака книжку Стефана Круля. Відкрила на потрібній, позначеній маленьким листочком сторінці й прочитала: «У багатьох описах спостережень за духами згадується про раптове зниження температури у момент перед його появою».

Вона закрила книжку і багатозначно поглянула на друзів.

— Дійсно, було трохи холодніше… — визнав Фелікс. — Експеримент підтвердив, що це не жарт.

— Може, звідси й легенда про джина з пляшки? — міркував Нет. — Розширяючись, дух забирає навколишню енергію… Е-е-е…

— Теплові датчики… — промовив замислено Фелікс. — Ми розмістимо в різних місцях школи теплові датчики. І будемо знати, коли щось станеться.

— Не підемо до мадам Жозефіни? — запитала Ніка.

— Спочатку спробуємо вирішити проблему… е-е-е… в науковий спосіб.

— Де ми візьмемо теплові датчики? — Нет ніби не почув пропозиції Ніки.

— Мій тато колись проектував обладнання для контролю за опаленням у будинках. У кожній кімнаті мав бути термометр, який передавав показники на комутатор. Був також електричний контроль кранів та регульована піч.

— Ти говориш… — зацікавився Нет. — У тебе є щось таке вдома?

— Уже ні. Крани працювали надто гучно, будили всіх посеред ночі; до того ж вони засмічувались і протікали. Цілковита поразка, але пам’ятаю, що датчики температури — єдине, що добре працювало з усієї тієї системи. Пошукаю в підвалі, може, знайду.

— А потім відправимо робота на горище? Геніально!

— Приготуйтеся до завтрашніх випробувань.

* * *

Датчики нагадували випуклі кришки до маленьких баночок із коротенькими хвостиками антен. Вони були виготовлені з молочно-білого пластику. Минулого вечора Фелікс приклеїв на зворотний бік кожного датчика смужку двобічного скотчу. Найкраще було розмістити їх у школі під час уроків, коли коридори зовсім порожні. Про те, щоб прийти до школи після занять, у сутінках, вони навіть і думати не бажали.

Вийти з класу непомітно можна було тільки під час історії. Пан Цединя, що незабаром мав піти на пенсію, носив окуляри з товстими лінзами. Якщо було тихо, він не звертав уваги на те, що відбувається в класі. Прізвисько Цединя приклеїлося до нього настільки міцно, що ним користувалися навіть учителі. Імовірно, більшість із них уже й не пам’ятали справжнього імені історика. Пан Цединя нагадував підсліпувату коалу, котру посадили за стіл, з яким під час уроків історик утворював одне ціле. Практично весь час він читав підручник чи якусь товсту історичну книгу, намагаючись переказати учням якомога більше цінної інформації. На жаль, ніхто не встигав конспектувати.

Одразу після перевірки присутніх Фелікс і Нет вислизнули непоміченими з класу та рушили до хлопчачих туалетів.

— Тут немає місця, де можна було б щось безпечно зробити, — нарікав Нет, увійшовши до кабінки. — Нам не вистачає нашої штаб-квартири.

— Це ж капець, — визнав Фелікс, замикаючи двері кабінки. — Двічі сподіваюся, що нас тут не викриють!

Якусь хвилину вони прислухалися, чи, бува, ніхто не наближається. Потім Фелікс витягнув із рюкзака маленьку подряпану та запилену коробочку зі жмутом дротів.

— Це комутатор, — пояснив Фелікс.

— Трохи покоцаний, — зауважив Нет.

— Він багато чого пережив. Цей штекер можна під’єднати до твого компа? Тільки я не маю програми, яка б розпізнавала сигнали.

— Я маю таку програму, — промовив Нет. — Ти її знаєш.

— Він тут? — здивовано запитав Фелікс, вказуючи на рюкзак Нета.

— Так, — неохоче зізнався Нет. — Він вислав мені своє «мило». Написав, що любить мене і йому нудно керувати лише світлофорами. Ну то я його… прихистив.

— Як він може одночасно бути тут і керувати вуличними світлофорами?

— Він і тут, і там. Має кілька копій. З того часу, коли я приєднав його до інтернету, він обмінюється спогадами зі своїм другим «я». Синхронізується.

— Доктор Такса був би в захваті.

Нет витягнув ноутбук, викликав Манфреда і набрав на клавіатурі:

«У нас є комутатор, який збирає сигнали з п’ятнадцяти датчиків температури. Ти повинен розпізнати сигнали і висвітлити їх у якийсь розумний спосіб».

«Бомба! Знову щось відбувається», — написав Манфред.

З очевидних причин звук був вимкнений.

«Вмикаю штекер».

«О, відчуваю його. Лоскоче мені спину».

— Він жартує, — пояснив Нет, дивлячись на вираз обличчя друга. — Це триватиме кілька хвилин, мені треба його налаштувати.

Нет знову нагрівав у руках датчики, аби Манфред міг перевірити, чи вони діють, після чого на кожному записував номер. Фелікс тим часом ручкою у чернетці креслив схему трьох поверхів школи. Після недовгих роздумів домалював іще підвал.

— Думаєш, він її б’є? — несподівано запитав Нет, не перериваючи роботи.

— Думаю, це можливо, — відповів Фелікс. Було зрозуміло, що він теж не раз замислювався над цим.

— Ми повинні щось зробити…

Фелікс не відповів, а Нет не продовжував тему та копирсався з останнім датчиком, з яким мав найбільше проблем.

— Не працює, — промовив нарешті Нет, віддаючи Феліксу зламаний екземпляр. — Ходімо, встановимо їх.

Перший вони закріпили в холі, під дошкою біля вахтерки. Завдяки двобічному скотчу робили це швидко, не викликаючи підозр у випадкових свідків. Фелікс позначав ці місця на схемі цятками та номерами. За десять хвилин вони встановили всі чотирнадцять датчиків. Друзі зосередилися на сходах і ключових місцях у коридорі. Чотирнадцятий датчик приклеїли під шафою вогнегасника, біля дверей на горище. Фелікс завагався, але вийняв із кишені ключ і замкнув двері. Закінчивши справу, вони, не вдаючи героїв, швидко побігли на поверх нижче.

— Далі від вентиляторів, калориферів та труб, — підсумував Фелікс. — Все має бути о’кей.

Нет відкрив ноутбук і на підготовленій Манфредом схемі позначив усі пункти. Якщо вірити точності датчиків, всюди температура коливалася між вісімнадцятьма та двадцять одним градусом.

— Знадобляться формули нашого фізика, — кинув мимохідь Нет. — Ті, які пан Четвер давав останніми, про температури.

— А все-таки від школи є якась користь, — визнав Фелікс.

— Вони зараз у мене в голові, не потребую навіть шпаргалки.

Друзі ввійшли в кабінет наприкінці нудного уроку, коли половина учнів або дрімала, або грала в крапки. Ніка, одна з небагатьох, намагалася конспектувати за монотонним голосом історика. Лише робила короткі перерви, щоб відпочила втомлена рука.

* * *

Друзі стояли в коридорі, спираючись на підвіконня одного з вікон, що виходило на внутрішній двір. Через низькі хмари було майже темно. Уздовж піщаної алейки, яка вела від засклених дверей холу до проходу в сад, горіли ліхтарі.

Закінчився останній урок, і школа спорожніла. Фелікс, Нет і Ніка зібрали всю відвагу, аби затриматися і протестувати свою систему попередження. Вони хотіли почекати ще трохи і зайти до якогось вільного кабінету, де б ніхто не заважав. Ніка закріпила волосся звичайною пластиковою шпилькою, яка їй зовсім не пасувала.

— От я дурбецело! — Нет раптом ляснув себе долонею по чолу. — Манфред може знайти нам усе про духів в інтернеті! І сам відкине непотрібну інформацію.

— Краще покластися на книгу Стефана Круля, — промовила Ніка. — Принаймні відомо, що він був… фахівцем.

— Який жив сто років тому, — зауважив Нет.

— Духи не еволюціонують.

— Зачекайте, — перервав їх Фелікс. — Ми забули про найважливіше. Ти дочитала, як можна позбутися духа?

— Звісно, — Ніка знову відкрила книжку на сторінці з листочком-закладкою. — «Позбутися полтергейста важко, тому що він має імунітет до різних видів екзорцизму. Найкращий ефект буде, якщо навести лад, зробити ремонт та запросити католицького священика для освячення».

— А чому саме католицького? — запитав Нет.

— Може, Стефан Круль був католиком, — відповіла Ніка.

— А якщо дух — протестант?

— Це і так не має жодного значення, — сказав Фелікс. — Ми не вмовимо жодного священика на сеанс екзорцизму. Зараз, зараз… У школі ж планували ремонт!

Подальші міркування перервав пронизливий крик, що лунав із кінця коридору. Відчинилися двері одного з кабінетів, аж ручка бехнула об стіну, і вибігла пані Лінійка. Математичка, незважаючи на солідну вагу та високі підбори, подолала коридор за неймовірно короткий час і, тримаючись за перила, збігла сходами. Друзі оніміли від здивування. Вони дивились їй услід, відчуваючи вітер, що здійнявся після її «спринту». Учні роззирнулися, щоб перевірити, від чого тікала вчителька. Двері повільно зачинялися та пищали завісами. Діти присунулися одне до одного, очікуючи найгіршого.

З кабінету, крізь двері, що зачинялися, випливла легка біла постать і зникла за рогом коридору.

— Ох, щоб його! — тільки і зміг видавити з себе Нет, несвідомо стискаючи рукав Фелікса.

Ніка відступила на крок, наступаючи підбором на пальці Нета. Хлопець зашипів від болю і підняв ногу, сильніше потягнувши рукав Фелікса. Той втратив рівновагу, але не міг зрушити з місця, бо наступив ногою на черевик Ніки. Фелікс захитався і хотів схопитися за Нета, який і так мав проблеми з рівновагою. За мить уся трійця лежала на підлозі.

— Дивіться! — крикнув Нет, вказуючи на поворот коридору.

Напівпрозора жіноча постать повернулася до дверей класу і зупинилася перед входом. Вона озирнулася і, повільно піднявшись над підлогою, рушила до дітей. Усі троє одночасно почали кричати. Школярі намагалися піднятися, спираючись одне на одного, аж врешті їм це вдалося, і вони побігли слідом за Лінійкою. Зупинилися вже внизу, в холі, на тому самому місці, де кілька днів тому зупинилася Ніка, рятуючись від скелета. Пані Лінійка забилася в куток холу і притиснулась до стіни так, наче боялася, що її вкрадуть. Вона дихала швидко і постійно повторювала:

— Завтра напишу заяву про звільнення!.. Завтра напишу заяву про звільнення!..

Позаду почулося відлуння кроків. Першим — о диво! — з’явився директор Ромашка, за ним — доктор Такса, а з другого боку ввалився Ефтіпі.

— Я чув крик, — випалив директор, дивлячись на математичку, яка притиснулась до стіни, і збитих у тісну групу переляканих дітей. — Цециліє, знову будемо проводити дезінсекцію?

Поява в холі учнів змусила Лінійку відпустити стіну та прийняти нормальне положення.

— Юліуше, — насилу промовила вона тремтячим голосом, чіпляючись за лікоть директора. — Зараз це не черв’яки. Нам треба поговорити наодинці.

Без зайвих слів вони пішли до кабінету директора.

— Це було жахливо… — одізвався, приходячи до тями, Нет.

— Я ж казав, дім жахів, — буркнув Фелікс.

Усвідомивши, що вистава скінчилася, усі почали розходитися. Нет витягнув із рюкзака ноутбук, на екрані якого одразу ж висвітилися чотирнадцять стовпчиків із показниками температури.

— Дивіться, — вказав він на найнижчий показник. — Дванадцять градусів. Система пустує.

— Це був привид, правда? — запитав Фелікс. — Привид — це трохи інше, ніж полтергейст.

— Так у книжці написано, — невпевнено промовила Ніка, перелякано дивлячись на нього.

— Невже у нас два різних духи?

— Усе скінчилося, — з полегшенням сказав Нет. — Температура підвищується. Ходімо послухаємо, про що вони говорять.

— Ти хочеш підслуховувати у приймальні… — зойкнула Ніка, але хлопці вже йшли в потрібному напрямку. Дівчина знизала плечима і рушила за ними, боячись лишатися наодинці.

Двері кабінету ізсередини були оббиті поролоном та дерматином, але у школі панувала така тиша, що, наблизивши вухо, можна було почути кожне слово.

— …їм сказати, — говорила Лінійка, підвищивши голос. — Усі бачили.

— Ми нікому і нічого не скажемо, — рішуче відповів директор. — Я не дозволю зганьбити добре ім’я школи. Ти знаєш, у нас і без цього багато проблем.

— Підуть плітки, вигадки…

— Вигадки краще, ніж упевненість.

— Але я не витримаю такого стресу!

Почувши відлуння кроків, що наближалися, діти відскочили від дверей. В останню секунду їм вдалося дістатися підвіконня. Коли вчитель інформатики вийшов з-за рогу, вони стояли собі, ніби просто виглядали у вікно. Пан Ефтіпі окинув їх підозрілим поглядом, але нічого не сказав і увійшов до приймальні.

— З якого кабінету вибігла Лінійка? — тихо запитав Фелікс. — Триста дев’ятого? Саме над ним недосліджена частина горища.

— Це саме перед другим поворотом, — сказав Нет. — Ти впевнений, що причина саме в горищі?

— Звідти все почалося. Завтра принесу робота, і на другій перерві проведемо експеримент.

* * *

Наступного дня все було готове. Ніка вдивлялась у монітор комп’ютера, що лежав на підвіконні.

— Температура нормальна, — сказала дівчина, коли Нет подивився на неї. — Я скажу, коли щось зміниться.

Нет відчинив двері на горище, а Фелікс поставив робота на підлогу та перевірив, як той діє. Робот був гусеничний, нагадував модель танка. На місці башти кріпилася рухома камера.

— Я назвав його Проникатор, — пояснив Фелікс. — Сконструйовано його спеціально для проникнення у важкодоступні місця. До роботи, малий…

Учні замкнули двері на ключ і спустились на перший поверх, до порожнього холу. Фелікс поставив перед собою монітор і дистанційне керування.

— Ми не подумали вмонтувати в робота датчик, — зітхнув Фелікс.

— Можна котрийсь відчепити, — промовив Нет, але ніхто не підтримав його, бо не було бажання повертатись на горище.

Фелікс торкнувся джойстика, і робот поїхав. Як для гусеничного транспорту, рухався він досить жваво.

— Оглянь підлогу, — сказала Ніка.

— Для чого? — запитав Фелікс, зупиняючи робота.

— Може, Болеслав Лисий залишив сліди в пилюці, може, там десь моя шпилька…

Камера Проникатора знизилася і зробила повний оберт.

— Дивіться! — Ніка вказала на скупчення крапок, що регулярно повторювалися.

— Це не схоже на сліди ніг, — сказав Нет.

— Болек не має нормальних ніг, — роз’яснив Фелікс. — Кості торкаються підлоги тільки в кількох точках, витираючи пил саме таким чином. Принаймні ми знаємо, що ніхто його не тягнув за нитки.

— Знаєте що? — промовила Ніка. — Ми з вами збоченці! Називаємо скелет на ім’я.

Робот рушив далі. Він проминув сходи до штаб-квартири, скелет, який зараз висів на опорі, і виїхав у недосліджену частину горища. Спочатку все здавалося знайомим. Купа ящиків громадилася під дахом, а старі меблі вкривав товстий шар пилу. Коли робот проїхав дві третини шляху, то дістався першого повороту: по обидва боки горища з’явилися замкнені на навісні замки комірчини. Робот проїхав між ними, а Нет з Нікою, схрестивши пальці, напружено вдивлялися в екран.

— Не можу повірити, що ми були зовсім близько від стількох таємничих речей, — промовила дівчина.

— А зараз, напевно, з’являться труни, — пожартував Нет, але злякався власного гумору.

За коротким коридором трун не виявилося. Там стояли вертикальні циліндри, схожі на старі бойлери. За ними спостерігачі побачили нарешті перший поворот. Проникатор повільно подолав його. Ця частина горища була схожа на попередні, тільки все вкривав ще товстіший шар пилу.

— Падає температура… — сказав Нет.

— Де? — запитав Фелікс.

— Датчик номер п’ятнадцять.

— У нас їх тільки чотирнадцять.

— Щось тут не сходиться, — занепокоївся Нет. — Манфред дав нам додаткові показники.

Ніка і Фелікс наблизилися до монітора. І дійсно: на екрані висвітився додатковий температурний стовпчик. Він показував шістнадцять градусів, і температура продовжувала знижуватися.

Ніка подивилася на хлопців і спитала:

— Ви не відчуваєте, що тут якось… дещо… холодно?

— П’ятнадцятий датчик тут… — промовив Фелікс. — У цій залі…

Він кинувся до свого рюкзака і з внутрішньої кишені витягнув датчик.

— Тож він не був зіпсований! — сказав Нет і… занімів.

У кутку зали з’явилося слабке світло, що нагадувало підвішене в повітрі мерехтіння без чіткого джерела.

— Може, вшиємося звідси… — прошепотів Нет, але ніхто не міг поворухнутися. Привид формувався під стелею, перекриваючи їм шлях до втечі. Уже було видно обриси голови та рук.

Фелікс поворухнувся і повільно потягнувся до рюкзака Нета. Він витягнув старий мобільний телефон, який використовувався для з’єднання з інтернетом, увімкнув його і набрав випадковий номер. Коли у слухавці пролунав сигнал, привид почав розпливатися. Врешті він зник, розвіявся, мов дим від згаслої сигарети.

— Ти знищив його… — пробурмотів Нет. — Звідки знав?

— Я не знав. Я вигадав це онлайн.

— Чувак, ти геній!

— Цього Стефан Круль не міг знати, — пошепки визнала Ніка.

Раптом усі підстрибнули, коли почули деренчливий голос:

— Що це все означає?!

За мить Фелікс зорієнтувався, звідки лунає цей голос.

— Перепрошую, я помилився номером, — крикнув він у слухавку і від’єднався.

Ніка помітила, що обіймає Нета за плече. Зніяковівши, вона відсунулася.

— Щоразу гірше, — сказала дівчина, тремтячи від емоцій.

— Це якась змова, в якій замішані всі вчителі, — заявив Нет. — Директор і Лінійка давно про все знали, і закладаюся, що Ефтіпі пішов до них обговорити, як нас змусити замовкнути.

— Ніхто не намагався змусити нас замовкнути, — заперечив Фелікс. — Цей привид хотів нас зупинити, щоб ми не дізналися таємниць горища. Не думаю, що директор з ним у змові.

Учні подивилися на монітор. Висвітилися «мурашки». Фелікс спробував виправити картинку, але це нічого не дало. Він кілька разів рушив джойстик дистанційного керування.

— Реагує? — запитав Нет.

— Не знаю, немає картинки. Схоже, наш робот гавкнувся.

* * *

Наступного дня у результаті короткої дискусії хлопці визнали поразку наукового способу і після наполегливих умовлянь Ніки погодились відвідати мадам Жозефіну після уроків. Автобус довелося чекати півгодини, однак це тільки посилило загальні наміри.

Коли троє дослідників дісталися старої кам’яниці в середмісті, сонце сховалося за високими будинками. Широкими дерев’яними сходами діти піднялися на четвертий поверх і зупинилися перед дверима, позначеними номером тринадцять. Двері стільки разів фарбували, що орнаменти на них були ледь помітними.

— У мене дивне відчуття, немов ми запізнилися, — буркнув Нет, — але ж ми взагалі не домовлялися.

Ніка, трохи повагавшись, натиснула кнопку дзвінка. Майже одразу їм відчинила сивоволоса старенька. Мадам Жозефіна була огрядною жіночкою за сімдесят, звісно ж, в окулярах і, звісно, на ланцюжку, що висів на шиї. «Саме такою і має бути сучасна віщунка», — промайнуло в голові Фелікса. Її згорблені плечі вкривала темнокоричнева хустка — така довга, що один край звисав майже до підлоги.

— О, це ви! — зраділа старенька, запрошуючи друзів до кімнати. — Заходьте, заходьте і нічого не пояснюйте. Автобуси постійно спізнюються.

— Звідки ви?.. — почав Нет, але погляд мадам Жозефіни був змістовнішим за відповідь. Вона просто знала. Ніка перебувала в захваті.

Темним коридорчиком господиня провела їх до вітальні, повної старих меблів. Стіни були завішані гобеленами та вицвілими репродукціями картин. Посеред кімнати стояв стіл, накритий великою, сплетеною гачком серветкою. За скляними дверцятами серванта блищали кришталеві келихи, графини і якісь пляшечки. Величезна продавлена канапа, що стояла під стіною, була накрита вилинялим покривалом із довгою бахромою.

Ворожка вказала їм на стільці біля стола. Феліксу здалося, що вони настільки старі, що почнуть рипіти лише від самого погляду. Коли гості всілися, стільці дійсно відповіли пронизливим рипінням. Посеред стола на мармуровому п’єдесталі лежала скляна куля, освітлена люстрою з великим рудим абажуром, яка висіла просто над нею.

У блискучому світлі лампи окуляри мадам Жозефіни потемніли.

— Чогось вип’єте? Кави, чаю, бренді?

— Нам тринадцять, — зауважив Фелікс. — Дякуємо, вже пізно, і нам невдовзі потрібно повертатися.

— Власне, ми прийшли за порадою, — промовив Нет. — Йдеться про дуже делікатну справу. Ви не повірите, але в нашій школі… гм…

— У нашій школі завелися духи, — закінчила за нього Ніка.

— Ситуація стає нестерпною, — Фелікс стишив голос — неначе боявся, що віщунка раптом розсміється їм в обличчя. Але старенька і не думала сміятися. Вони дивилася на них, примруживши очі та повільно киваючи головою. Діти боялися навіть поворухнутися, бо в тиші, яку порушувало лише цокання старого настінного годинника, кожне рипіння стільця здавалося стократ голоснішим.

— Бачу в тобі велику силу, — раптом дивним голосом сказала мадам Жозефіна, торкаючись щоки Ніки. — Скоро ти переконаєшся…

Ніка витріщилася на неї, але старенька швидко забрала руку і повернулася до теми їхньої зустрічі.

— Розповідайте, — заохотила вона гостей.

Діти все швиденько розповіли, перериваючи і доповнюючи одне одного. Коли скінчили говорити, раптом завмерли, тому що знову злякалися.

— Духи — це пасма енергії, яка залишилася після чиєїсь смерті, — почала мадам Жозефіна. — У них немає свідомості, як у людей. Їхня постать — це витвір уяви когось, хто входить у контакт із цим пасмом.

— Пасмом? — перепитав Нет.

— Можна це називати по-різному. Це так, наче хтось намагається поговорити з твоєю тінню. Дух — це така тінь, яка існує без свого власника. Принаймні один із цих духів належить комусь, хто за життя був сильною людиною. Ці духи чогось від вас хочуть. Не відстануть, допоки не виконаєте їхнього прохання.

— Вони будуть нас переслідувати до кінця життя? — запитав ошелешений Нет. — Це несправедливо!

— Вони не переслідуватимуть вас, а тільки навідуватимуться у те місце.

— Це те саме, — Фелікс наморщив чоло. — Це наша школа, і нам навчатися там кілька років.

— Отже… — мадам Жозефіна стишила голос, дивлячись головним чином на Ніку, — ви мусите з ними поговорити.

Від здивування дитячі очі округлилися.

— Духи залишаються в нашому світі, на самій його межі, якщо не вирішили всіх своїх справ, — продовжувала ворожка. — Часом вони не можуть зробити це самостійно і потребують нашої допомоги. Вони як діти в тумані: загублені, перелякані, часто не усвідомлюють своєї ситуації. Ви повинні їм допомогти. Ви їм потрібні.

Вона замовкла і, здавалося, навіть заснула. Друзі хотіли вже вставати, коли старенька зітхнула, неначе раптом її розбудили.

— Вони вам щось подарують, хоча ви дізнаєтеся про це значно пізніше, — промовила вона. — І будьте обачними: перед Великоднем станеться щось жахливе…

* * *

Зберігати таємницю було дедалі важче. Школа аж гула від пліток. На перерві, на очах кільканадцяти учнів, возик із відрами та щітками вирвався з рук пані Пумпернікель, проїхав коридором і вдарився об стіну. Ще не вимовлялося слово «дух», але момент той наближався швидко, тим більше осьось мав настати Геловін. Друзів уже кілька разів зачіпали старші учні, які почули про вчорашній «спринт» Лінійки.

На перервах школярі збирались у групки і дискутували, висуваючи фантастичні версії.

— Це підходить для «Секретних матеріалів», — промовив якийсь старшокласник. — Схоже, у ФБР уже зацікавилися цією справою.

— НАСА[3] теж має когось прислати, — відповів інший.

— До чого тут НАСА?

Ламберт розмовляв з якоюсь жінкою біля вхідних дверей:

— І пам’ятайте: з «ікс» на кінці.

Віктор, найкраще інформований хлопець у школі, нічого нікому не говорив, а це доводило, що ніхто нічого не знав. Марцель і Рубен були явно дезорієнтовані плутаниною, але не втрачали часу і, як тільки траплялась нагода, діставали кожного. Зрештою, наприкінці восьмого уроку у дверях класу з’явилася секретарка пані Хеленка і викликала Фелікса, Нета й Ніку до директора. Вони вийшли з класу під акомпанемент цілковитої тиші.

Директор чекав на них у дверях свого кабінету.

— Чогось вип’єте? — запитав він із надмірною люб’язністю. — Мабуть, кóли. Пані Хелено, будьте ласкаві…

Пухка долоня зі старанно обрізаними нігтями вказала дітям на вже знайомий шкіряний диван. Вони мовчки сіли.

— Ви були свідками певної події, — почав директор. Діти кивнули. — Цецилія… тобто… ваша вчителька математики останнім часом має особисті проблеми і реагує на все занадто емоційно. Вона пішла у відпустку на два тижні.

Пані Хеленка увійшла в кабінет; її нігті-пазурі були сьогодні неоново-зеленого кольору. Вона поставила перед дітьми склянки з колою і поспіхом вийшла.

— У кабінеті двісті два, у протилежному крилі школи, — повільно продовжив директор, — показували через проектор фільм, коли хтось відчинив на хвилинку двері. Промінь світла пройшов через двері; саме це ви й бачили.

— Це був дух, — твердо промовила Ніка. — Ми консультувалися зі спеціалісткою в таких справах.

Директор звів брови, намагаючись мати грізний вигляд.

— Ви думаєте, що ви такі розумні? Ті таємничі «хтось», хто допоміг поліції спіймати банду «Невидимих», вони — так, розумні. Але ви не вони. Ви випадково опинилися не в тому місці й не в той час.

Діти мовчки дивилися на нього.

— Ви взяли книжку в бібліотеці, — почала Ніка, але замовкла, коли Фелікс копнув її по нозі.

Обличчя магістра-інженера Ромашки почервоніло.

— Ми нікому нічого не говорили, — швидко промовив Фелікс, махаючи руками, а Нет додав:

— Ми теж хотіли б, щоб це все… закінчилося. Так… ми не повинні нічого говорити. Як учні цієї школи… Як учні цієї школи, ми нічого не розповімо.

Ромашка дивився на нього широко відкритими очими.

— Аха, — промовив за мить. — Аха… Цього було б достатньо. Пані Пумпернікель отримає новий возик. Не такий… хиткий. Так!

Він підвівся, витер спітніле чоло хусточкою і відчинив двері. Діти зірвалися з місця, вийшли до приймальні, а потім у коридор.

— Не можу повірити, що ти погрожував директору! — випалила Ніка, коли вони відійшли на безпечну відстань. — Здурів?!

— А ти для чого патякала про духів? — запитав у свою чергу Нет. — Він знає, що ми знаємо, що він знає, що ми знаємо. Але ні ми, ні він не повинні говорити про це вголос. Це політика. Чувак хотів нас залякати, на цьому б і скінчили.

— Не люблю, коли мене хтось лякає. А якщо він випре нас зі школи?

— Не випре, адже тоді ми точно розповімо про духів, — наголосив Нет.

— Немає за що нас випирати, — додав Фелікс. — Кепсько вийшло, але нічого вже не вдієш.

— Навіть якщо коли-небудь як-небудь ми облажаємося, він нам нічого не зробить. Ми тримаємо його за зябра.

— Так не можна! Навіть привидів ви сприймаєте як тарганів, яких треба неодмінно знищити, — тупнула Ніка і пішла, залишивши хлопців самих.

— Схоже, серйозно образилася, — зітхнув Нет, дивлячись їй услід. — Ніколи не зрозумію дівчачу логіку.

Хол cпорожнів. Навіть ті, хто не знав, що, власне, відбувається, вирішили про всяк випадок дременути додому.

— За однією з теорій, дух залишається на землі, бо має тут якусь невирішену справу.

Вони роззирнулися. Фелікс упізнав хлопця: першого дня у школі той допоміг йому звільнитися від Марцеля та Рубена.

— Під час війни тут загинуло багато людей, — продовжив Ернест. — Я читав про це у шкільній хроніці. Можете знайти її в бібліотеці.

— О! — протягнув Нет. — То, може, ти знаєш, чому для Ромашки ця справа така важлива?

— Офіційно ніхто не вірить у духів. Але якщо піде розголос, батьки почнуть під різними приводами забирати звідси дітей.

— І що? Буде просторіше.

— Ідеться про внески. Це гроші, які платять наші сім’ї, щоб ми могли тут навчатися.

Нета осяяло:

— Саме так! Коли невідомо, про що йдеться, то йдеться про бабло! Ось про що говорили дирик із Лінійкою.

— Не знаю, як ви, — промовив Ернест, — але я не хочу йти звідси останнім. Чао.

— Внески, — буркнув Фелікс, рушаючи до виходу. — Батько Ніки пропиває гроші, але платить за її навчання. На це він може відкласти.

— Невже це так важко: менше випити і заплатити за школу?

— Якщо він алкаш, то так.

Було видно, що Фелікс думає про щось інше.

— Ходи-но сюди, — сказав він, несподівано звертаючи до дверей у внутрішній дворик.

Нет неохоче пішов. Вони вийшли на подвір’я і зупинилися в садку на задвірках школи. Хлопці рідко оглядали будинок із цього боку.

— Ті дерева наче хтось навмисно погнув, — зауважив Нет, намагаючись триматися на відстані від гілок.

Тіні ховалися під розлогим віттям.

— Добре, що сьогодні — це сьогодні, а не завтра, — сказав Нет.

— Чому?

— Бо завтра Геловін…

— Еге ж. Бачиш? — Фелікс указав на великий фрагмент даху, який відрізнявся кольором. — Вони замінили черепицю.

— Можливо, влучив снаряд. Під час війни.

— Це саме над триста дев’ятим кабінетом. Привид з’явився, коли робот наблизився до цього місця.

— О’кей, — Нет потер руки. — Ми побачили і маємо повертатися.

— Але що там може бути?

— Завтра підемо до бібліотеки і прочитаємо шкільну хроніку, — Нет намагався здаватися безтурботним, одначе нервово роззирався навколо.

— Про це може не йтися у хроніці. Закладаюся, що і про останні події там теж нічого не знайдеш.

— Стоячи тут, ми нічого не вигадаємо. Чого тут чекати? Сутеніє вже…

Від освітлених шибок у дверях холу їх відділяв клаптик саду і дворик. Іще перед двориком був темний тунель на всю висоту поверху. З одного боку він межував з кабінетом лікаря, з іншого — з бібліотекою. Іти тунелем було неприємно, але дерева, що росли у дворику, видавалися принаймні меншими, ніж тут.

— Так, сутеніє, — погодився Фелікс і, на щастя Нета, рушив до освітлених дверей.

На жаль, коли вони увійшли до затишного холу, виявилося, що Фелікс ще не закінчив розвідку. Нет, зібравши рештки своєї не такої вже й сильної волі, дозволив відвести себе на третій поверх. Тільки тому, що там горіло світло, а в деяких класах тривали додаткові уроки.

— Як думаєш — робот далеко проїхав? — запитав Фелікс, дивлячись на стелю.

— Навіть не до половини.

— Це десь тут, над кабінетом триста сім.

Фелікс витягнув із рюкзака дистанційне керування і торкнувся джойстика. Хлопці дивилися на стелю, але нічого не почули. Або навколо було надто гамірно, або робот не працював. Фелікс безнадійно зітхнув, останній раз смикнув джойстик і… аж підскочив, коли щось вдарило йому в п’ятку. Він різко повернувся. Біля ніг стояв Проникатор. Запилений, але без пошкоджень.

— О боже! — зойкнув Нет. — Як він тут?..

Вони роззирнулися, проте коридор був порожнім.

— Хвилину тому його тут не було, — прошепотів Фелікс, цього разу майже так само наляканий, як і Нет. — Його не було навіть чутно, коли їхав…

Хлопці знали, що робот не дуже тихий. Коли він рухається, то попискують гусениці й деренчить двигун.

— Знаю, що друзів не залишають, — майже нечутно прошепотів Нет, — але ходімо, бо я зараз зроблю виняток і залишу тебе тут.

Фелікс підняв робота і запхав у рюкзак. Опановуючи себе, щоб не побігти, хлопці спустились сходами до холу, вийшли на вулицю і лише там перевели подих.

* * *

Наступного дня Ніка не прийшла до школи. Це було тридцять перше жовтня — Геловін. На столі рецепції всіх, хто входив до холу, лякав великий, з вирізаною грізною гримасою гарбуз. Частина учнів вдяглися не так, як зазвичай, — одразу після школи, під наглядом вчителів, вони збиралися на вечірку з приводу Геловіну. Після першої перерви Фелікс і Нет вирішили не чекати на подругу й піти до бібліотеки.

— Як вважаєш, чому нам віддали робота? — запитав Нет, піднімаючись сходами. — Це такий… жест примирення? Може, перед нами вибачилися?

— Більше схоже, що попросили піти звідти, — заперечив Фелікс. — Повернули про всяк випадок, а то ще ми по нього подалися б.

— Вони вважають нас відважнішими, ніж ми є, — зрадів Нет. — Це добре. Може, скажемо Ніці, що ми пішли на горище по робота? Вона б почала нас більше шанувати. О’кей, погана ідея…

— У мене дивне передчуття, що нам не вдасться взяти цю хроніку, — промовив Фелікс, коли друзі підходили до бібліотеки.

Як завжди, їх оточила тиша, що панувала тут. Нет назвав це колись «безлунним середовищем».

— Ми б хотіли взяти шкільну хроніку, — сказав Фелікс, щойно пані Ненайкраща з’явилася в полі зору.

— Шкільну хроніку можна читати тільки в читацькій залі, і ви повинні мати письмовий дозвіл учителя, — проінформувала вона. — Це правила.

— Будь-якого вчителя? — запитав Нет.

— Будь-якого, — відповіла вона і заходилась упорядковувати каталог. Нет укотре звернув увагу, що комп’ютер вимкнений. Бібліотекарка довіряла своїй пам’яті та системі карток у ящику.

— Закладаюсь, що вона тільки зараз вигадала це правило, — промовив Нет, коли вони вже виходили. — Вона теж у змові.

— Пані Йоля підпише нам доручення, — сказав Фелікс. — Повернемося на наступній перерві, і ніякі змови нам не завадять.

Вчителька, звісно ж, виписала їм дозвіл, що бере відповідальність на себе за те, що вони зроблять із книгою.

— Звідки таке раптове зацікавлення історією школи? — запитала вона, тримаючи документ.

— Хочемо довідатися, що сталося з дахом школи з боку садка, — чесно відповів Фелікс.

— Невже тільки про це йдеться? — пані Йоля видавалася злегка здивованою.

— У цій школі завелися духи, — видушив із себе Нет, — і ми хочемо з’ясувати чому.

— А… це, — з радістю зітхнула вона і подала їм дозвіл.

Хлопці подякували і пішли.

— З чого це вона була така весела? — запитав із підозрою Нет. — Може, щось знає?

— Знає, але не вірить у духів, — відповів Фелікс. — Поправка: вона думає, що не вірить у духів.

Вони спустились у хол і рушили до бібліотеки.

— Може, її батько побив? — раптом спитав Нет. — Тобто… Ніку. Вона навіть не має телефона, щоб її запитати. Поїхати перевірити?

— Можливо, вона хвора. Підемо завтра, якщо не прийде, — пообіцяв Фелікс.

Хлопці зайшли до бібліотеки і з переможною посмішкою подали пані Ненайкращій дозвіл.

— На жаль, — процідила Буква. — Хтось саме забрав…

— Але ж не можна виносити хроніку з читацької зали, — зауважив Фелікс. — Це правило.

Бібліотекарка окинула їх блискавичним поглядом.

— Хочете якусь іншу книжку? — запитала вона. — Якщо ні, то не заважайте. У мене багато роботи.

Приголомшені, вони не могли промовити ані слова. Хлопці вийшли з опущеними головами і мовчки спустилися в хол, де всілися у глибокі крісла.

— Ми могли б узяти із собою два мобільники, — почав Фелікс, замислено потираючи підборіддя. — Може, це буде хоч якась безпека.

— Ти пропонуєш піднятися на горище? — занервував Нет. — Ніколи! Навіть з усією телефонною компанією я туди не піду.

— Тоді як ми про все дізнаємося?

— Ніяк. Знайдемо нову штаб-квартиру.

— Вище за підвал тут немає жодного порожнього приміщення.

— Забиймо на це. Там і так було не надто кайфово, навіть без духів.

Раптом вхідні двері відчинилися, і до холу увійшло кілька робітників у блакитно-сірих комбінезонах, з обладнанням і згортками архітектурних планів. Першою крокувала чорноволоса жінка, напевно, головна, бо була зовсім не схожа на таку, яка щодня махає молотком.

Фелікс провів їх поглядом.

— Ніка сказала, що ми сприймаємо привидів як тарганів, яких належить знищити, — промовив Фелікс. — Може, вона має рацію, і ми підходимо до проблеми не з того боку?

— Про що ти?

— Можливо, треба поговорити, як казала мадам Жозефіна?

— З духами? — фиркнув Нет. — У неї виходить, а в нас?

— Завжди треба починати з розмови, якщо це можливо. Розмова допоможе в розв’язанні багатьох справ.

— Розслабся. Ті хлопці в комбінезонах швидко все владнають.

— Бачиш, — промовив Фелікс, — у мене не вийде забити. Я не здатний просто так залишити розпочату справу.

Пролунав дзвоник, але ніхто не піднявся з крісел.

— Добре, — озвався Нет після тривалих роздумів. — Я піду з тобою.

— Дякую, я знав, що ти в команді, — зрадів Фелікс.

— Коли хочеш туди вирушити? — запитав Нет, піднімаючись сходами.

— Сьогодні після уроків.

— Можливо, потрібно повісити хрестики і стати під душ зі святої води? Не зашкодить і намисто з часнику? — Нет уже шкодував про своє рішення.

— Часник проти вампірів. Вистачить мобільника.

— Маєш рацію, гаразд, — зітхнув Нет. — Треба це зробити саме зараз, поки ми не передумали. Тільки шкода, що немає Ніки. Вона б боялася за нас обох. А взагалі-то, на Геловін я б хотів перевдягнутися потворою і збирати по будинках цукерки.

* * *

На останньому уроці учні вже думали переважно про розваги. Після дзвоника Фелікс і Нет навмисно затримались у класі, пакуючи зошити у рюкзаки. Над містом висіли важкі хмари, тому було темно, немов увечері.

— Сьогодні ніч духів, — сказав Нет. — До повного відчаю не вистачає тільки грози.

— Любиш жахастики?

— Люблю їх читати та дивитися, але не брати в них участі.

— Приєднай телефон до ноутбука, — промовив Фелікс, — і скажи Манфреду, щоб увесь час перевіряв з’єднання з інтернетом.

— Навіщо?

— Телефон випромінює мікрохвилі, що якимось чином… розвіюють духа. Коли він передаватиме інформацію, хвилі будуть інтенсивнішими. Нам цього вистачить.

Нет поспіхом з’єднав обладнання за допомогою кабелю, потім сховав комп’ютер у рюкзак, а телефон поклав до кишені сорочки. Фелікс перевірив наявність п’ятнадцятого датчика температури у внутрішній кишені рюкзака. Хлопці перевели подих і попрямували у порожній коридор. Фелікс вийняв із кишені два маленьких чорних ліхтарики, обмотані дивним дротом. Один заклав собі за праве вухо, а другий подав Нету.

— Годиться, — оцінив Нет, прилаштовуючи ліхтар до вуха, — і легкий.

— Він яскраво світить протягом години.

Хлопці звернули за ріг і стали мов укопані — у кінці коридору біля сходів стояла знайома постать.

— Ніка? — запитав Нет.

Обидва швидко підбігли до дівчини.

— Я не могла дозволити, щоб ви зробили це без мене, — промовила вона, усміхаючись. Її волосся було укладене по-іншому, ніж зазвичай, і зараз спадало на обличчя рудими кучериками. — Не сподівалися, що я прийду?

— Ми про це й не думали, — відповів Фелікс із таємничою усмішкою і подав їй третій ліхтарик.

Ніка прибрала волосся, прилаштувала ліхтарик, після чого знову опустила кучері.

— Чому тебе не було на уроках? — запитав Нет.

— Потім розповім… Що це?!

За поворотом, посеред коридору, стояло щось біле. І це був не дух…

— Це холодильник з учительської, — прошепотів Нет. — Як він тут опинився?

Друзі мовчки дивилися на холодильник.

— Не сам же прийшов, — врешті промовив Фелікс. — Гайда.

— Так, а то скажуть, що це ми, — припустив Нет.

Друзі піднялися сходами і за мить стояли біля дверей на горище. Фелікс відімкнув замок і штовхнув двері, які повільно відчинилися, демонструючи темне приміщення. Хвилину Фелікс шукав вимикач. Урешті з тихим клацанням загорілася слабенька лампочка.

Усі ввімкнули ліхтарики, зачинили за собою двері й повільно рушили, навіть не шукаючи інших вимикачів. Команда йшла слідами Проникатора. Дві гусеничні смуги стертого пилу тягнулися зиґзаґом посеред горища, минаючи сходи до штаб-квартири. Фелікс зі смутком подумав, що їхній штаб зараз видається йому чужим та незатишним. Друзі великим колом обійшли скелет на опорі і пройшли між потертими ящиками, що громадилися аж під самим дахом, та рядами старих меблів, вкритих товстим шаром пилу. Зараз усе виглядало інакше, ніж із трансляції Проникатора. Можна було роздивитися меблі, але світло ліхтарика виявилося занадто слабким, щоб розігнати тіні. Діти припинили озиратися і просто йшли вперед.

Разом дісталися комірчин, що розміщувалися з обох боків горища. Світло ліхтарика миготіло в щілинах між дошками, але друзі не мали бажання затриматися та подивитися, що там усередині. Далі стояли таємничі вертикальні цистерни заввишки з дорослу людину.

Ось і поворот. Сліди робота зникали в мороці за рогом. Хлопці перезирнулися, одночасно зітхнули і повернули, ступаючи по товстому шару пилу, немов це був перший сніг. Ніка йшла на крок позаду.

— Я повинен вам щось сказати, — озвався Манфред із телефона в кишені Нета. — Як ви знаєте, маю в розпорядженні кілька сотень камер, які спостерігають за вулицями.

— Манфреде, — зітхнув Нет. — Ми можемо поговорити про це пізніше?

— Можемо, але я думаю, що це зацікавить вас саме зараз.

— Ну гаразд, давай.

— Одна з моїх камер після невеличкого підняття бачить дах цього будинку ззаду. Судячи з ваших розмов, а ти не зволів мене офіційно поінформувати, вас цікавить конкретний фрагмент даху школи.

— Ти не питав, що ми робимо, — Нет знизав плечима.

— У даху є маленькі напівкруглі віконця. І в тій частині, яка вкрита світлішою черепицею, теж.

— Нам про це відомо.

— Отже, хвилину тому в одному віконці засвітилося.

— Що?.. — Нет раптово зупинився. — Може, розглянемо версію з хрестиками та святою водою?

— Спокуха, це тільки духи, — але голос Фелікса не був спокійним.

Повільно вони йшли далі, не роззираючись навкруги.

— Я саме подумав про дещо, — за мить промовив Фелікс. — Ви пам’ятаєте ту світлішу черепицю?

— Н-ну?..

— Туди нічого не додавали. Інакше вони спочатку б зняли черепицю, а потім поклали ту саму на місце. Туди щось вдарило і знищило частину даху.

Сліди Проникатора обірвалися. Схоже, вони зникли або щось підняло робота. Зробилося відчутно холодніше.

— Манфреде! — заволав Нет. — Яка температура?

— Питаєш про п’ятнадцятий датчик? Дванадцять з половиною градусів, і далі знижується.

Дійсно, їхнє дихання перетворювалося на пару. Усі зупинилися.

— Ще п’ятнадцять метрів, — прошепотів Фелікс.

— Знаю, — також пошепки відповів Нет, — але якось не можу примусити себе зробити бодай крок.

— Я також… — додала тихенько Ніка.

Ліворуч, саме навпроти вікна, було, на диво, усе видно, мов невидима лампочка висіла в повітрі над підлогою. Світло вихоплювало з темряви щось із правого боку горища, з боку дворика. Ящики, дошки і частини меблів були покладені так, що сягали майже верхівки даху.

— Те, що ми шукаємо, десь під сподом, — промовив Фелікс.

— Ти ж не хочеш це… зараз перебирати? — перелякано спитав Нет. — Там стільки пилу, що ми нічого не побачимо.

— Одинадцять градусів, — повідомив Манфред.

Посеред горища вони помітили невиразний слабенький спалах.

— Вимкни телефон, — сказав Фелікс.

— Як? Що? — здивувався Нет. Його окуляри запітніли.

— Ми мусимо з ними поговорити.

— Ми не можемо поговорити письмово? Залишимо папірець із питаннями… Гаразд! Манфреде, вимкни…

Раптом з’явилися три постаті, утворені із синюватого диму: чоловік із вусами, в пілотці, жінка та маленька дівчинка, яка могла бути їхньою донькою.

Ніка схопилася за рукав Нета, той у свою чергу — за рукав Фелікса. Нет опанував себе і відпустив сорочку друга.

— Ми намагаємося вам допомогти, — промовила Ніка тремтячим голосом. — Тільки як це зробити?

Дух чоловіка вказав на потертий ящик, що лежав під стіною з боку дворика.

— Там щось важливе?

Дух кивнув.

— Це триватиме пару годин, — буркнув Фелікс, оцінюючи поглядом купу.

— Чому ви нас лякаєте? — тихо запитав Нет.

Дух чоловіка знизав плечима і розвів руками у жесті, немов говорив: «Це не наша провина».

— Це побічний ефект їхньої теперішньої форми, — промовила Ніка. — Вони не хотіли нас лякати, це ми так їх сприймали. Вони тільки намагалися з нами порозумітися.

— Переслідуючи нас скелетом? Якась дурня…

— Вони перебувають в іншому світі, — продовжувала Ніка. — Я багато про це думала. Щоб зв’язатися з нашим світом, вони витрачають купу сил і не почуваються тут вільними. Вони не цілком усвідомлюють, що роблять, навіть не усвідомлюють плин часу. Пам’ятаєш, як ми намагалися порозумітися з Манфредом, коли, незакінчений, він отримав волю? Наші намагання йому теж здавалися недолугими.

— Ваші намагання були недолугі, — визнав Манфред із ноутбука в рюкзаку. — Спочатку я ледве зрозумів, що саме вам потрібно.

— От бачиш, — продовжувала Ніка. — Гадаю, це непорозуміння.

— Тож саме тому вони віддали нам робота, — промовив Фелікс. — Вони хотіли, щоб ми прийшли особисто.

Дух знову вказав на потертий ящик. Фелікс наважився на перший крок. Обережно оминув духів, відчуваючи на обличчі холод, що линув від них. Хлопець почав розбирати ящики, намагаючись здіймати якнайменше куряви. За мить він натрапив на застряглу під важкими шафами металеву конструкцію.

— Це кабіна літака! — вигукнув Фелікс здивовано. — Згоріла.

— Вони там… усередині? — запитав Нет. — Тобто… їхні тіла?

Фелікс підтакнув, показав у бік духів кулак із піднятим догори великим пальцем.

— Ми впораємося із цим, — сказав він зі штучним ентузіазмом.

Духи вклонилися і розтанули в повітрі.

Друзі вже не боялися.

— І як ти збираєшся впоратися із цим? — спитав Нет, замикаючи за собою двері горища.

— Підемо ще раз до директора і все йому пояснимо, — промовив Фелікс. — Думаю, цього разу він вислухає.

На третьому поверсі вони віддихалися і врешті зняли ліхтарики.

— Дай-но я! — сказав Нет, притримуючи руку Ніки.

Дівчина поправила волосся, завагалася, але дозволила йому прибрати зі свого обличчя рудий кучерик. На лівій щоці у неї був величезний синець.

— Я прикладала лід, але не дуже допомогло, — сказала вона тихо.

— Не могла взяти пудру в… — Нет прикусив язика. Ніка не могла взяти пудру в мами, бо в неї не було мами. — Тому ти не була у школі? А ми думали, що ти на нас образилася… Це зробив твій батько?

Ніка опустила очі й нічого не відповіла.

Фелікс мимоволі стиснув кулаки, стримуючись, щоб не сказати чогось зайвого. Нет ошелешено мовчав.

За кілька хвилин уся трійця сиділа у кріслах біля вахтерської стійки і готувалася до розмови з директором. Схоже було на те, що через велике навантаження він вирішив залишитися допізна.

— Думаю, Ромашка переймається не збільшенням коштів, — почав Фелікс, — а тим, щоб не закрили школу через їх брак.

— Ми теж цього не хочемо, — визнав Нет. — Ми на одному боці.

Ніка і Фелікс очікувально поглянули на друга. Коли він це зрозумів, його плечі опустилися.

— Ні… я що, знову повинен вибачатись?

— Побачимо, — відповів Фелікс. — Принаймні спробуй краще поводитися.

Усі підвелися і рушили до кабінету директора.

— Ми точно хочемо це зробити? — запитав Нет, коли вони зупинилися перед дверима приймальні. — Чувак може розсердитися, що ми знову паримо йому мізки.

— Справи треба вирішувати правильно, — промовив Фелікс. — Цей ремонт — ніби замітання сміття під диван.

— Просто зробімо це, — вирішила Ніка та постукала у двері. — У найгіршому випадку він нас вижене.

Пані Хеленка підвела від комп’ютера голову зі сторчкуватою зачіскою і важко зітхнула.

— Знову ви? — запитала вона.

— Так, — відповів Фелікс. — Це знову ми. Хочемо побачити директора. Конфіденційна розмова.

Секретарка закивала головою.

— Пане директоре, — промовила вона до комутатора. — Це знову Фелікс, Нет і Ніка.

— Хай заходять, — пролунало з динаміка, що здивувало як секретарку, так і учнів.

Пані Хеленка встала і відчинила двері. Діти трохи забарилися й увійшли.

— Не даєте мені спокою, так? — запитав директор. На ньому був коричневий костюм із жилеткою (звісно ж, затісний), біла сорочка і блакитний метелик. На столі лежало кілька стосів документів і велика книга зі шкіряною палітуркою. Шкільна хроніка.

— Ми б хотіли поговорити про духів, — прямо сказав Фелікс. — Ми знаємо, що вони тут є і що ви хочете зробити ремонт, аби їх позбутися. Щоб батьки не забрали звідси учнів.

— Сідайте, — покірно промовив директор, вказуючи на диван. Він узяв хроніку, поклав перед ними на столику, а сам усівся в крісло. — Пані Ненайкраща сказала мені, що ви шукали в бібліотеці. Я теж це прочитав, — він поклав на книгу газету. На першій сторінці була… фотографія школи і великий заголовок «Школа, в якій завелися духи».

Друзі прочитали невеличку статтю. Вона закінчувалася таким реченням: «Інформація надана Феліксом Полонієм, одним із учнів школи».

— Але… — Фелікс знизав плечима, не знаючи, що відповісти. — Але ж…

— Я зрозумів, що ти не настільки дурний, щоб надавати їм цю інформацію, — заспокоїв їх Ромашка. — Ми пригрозили подати до суду, тож завтра буде спростування. Стосовно духів і стосовно джерела інформації. Але це змушує нас діяти швидко, — він відкрив книгу на сторінці з чорнобілими фотографіями і вирізками зі старих газет. — Під час останньої війни у цьому будинку захищався загін польських солдатів. Багато їх загинуло, головним чином на третьому та четвертому поверхах. Думаю, що це вони… зараз… Дещо складна ситуація, бо йдеться про народних героїв.

— А чому вони були не на горищі? — запитав Фелікс.

— Бо там тонкі стіни. Вони не давали захисту від снарядів.

Фелікс придивився до фотографій.

— Ремонт коштуватиме дорого, і це не вирішить проблеми, — сказав він і показав на одну з фотографій. — Хтось тікав із міста на підбитому спортивному літаку і впав на дах школи.

Усі подивилися на фотографію. У даху зяяла величезна діра, а навколо, на землі серед сміття, лежали залишки літака. Німецькі солдати щось складали в ящик на вантажівці.

— Крила і хвіст разом із вантажем упали на землю, — констатував Фелікс, — але ніс літака із кабіною залишився серед мотлоху на горищі. Про нього забули навіть тоді, коли ремонтували дах.

— Він і зараз там, — додала Ніка. — Батько-пілот, мати й донька. Духи лишилися там і чогось від нас вимагають.

Директор тривалий час не міг видушити з себе ані слова.

— Чого хочуть… ці духи? — вимовив він нарешті.

— Щоб їх поховали.

* * *

За кілька днів, сонячного осіннього ранку, великий кран витягнув крізь отвір у даху контейнер, до якого й завантажили рештки. Приїхали преса й телебачення. Друзі вмовили директора, щоб той нікому не розповідав про їхню участь у цій справі. Ромашка пообіцяв їм також повернути до школи нічного сторожа Сильвестра. Школа не тільки не втратила жодного учня, а навпаки — уславилася. А для покращення настрою в холі поставили блискучий автомат, що продавав шоколадки.

Перші три уроки скасували, але більшість учнів прийшли подивитися на церемонію. Фелікс, Нет і Ніка стояли разом з іншими в садку і спостерігали за роботою крана. Ніка зі здивуванням помітила, що Рубен, який стояв поруч, мав нові черевики — чорні блискучі мартенси. Вона зітхнула і вирішила не говорити про це своїм друзям, аби уникнути жартів.

— Це був Ламберт, — раптом промовив Фелікс.

— Хто? Що? — розгублено запитав Нет.

— Це Ламберт розповів замість мене репортерам. Я пам’ятаю, як він говорив якійсь жінці: «І пам’ятайте: з «ікс» на кінці».

— Ти впевнений? Без підтверджень тієї репортерки ми нічого не доведемо.

— Знаю…

— Є ще дещо, — промовила Ніка. Щока дівчини вже мала значно кращий вигляд, і її не треба було прикривати волоссям. — Тато обіцяв, що більше не даватиме волю рукам, і цього разу дотримує слова.

— Чому так думаєш? — запитав Нет.

— Він сказав, що бачив янгола, і той янгол переконав його раз і назавжди, що дітей бити не можна.

— Який янгол? — поцікавився Нет. — Він випадково не був із вусами і в пілотці?

Ніка кивнула.

— Послуга за послугу, — буркнув Фелікс. — Може, це й мала на увазі мадам Жозефіна? Вона ж говорила, що духи нам щось подарують.

— Схоже на те, — відповів Нет. — Ходімо на тістечка, я пригощаю.

Ніка похитала головою.

— Я не можу погодитися, щоб ви постійно пригощали мене тістечками.

— Чому? — щиро здивувався Нет. — Але ж в тебе немає бабок?

— Я тоді почуваюся погано…

— Заспокойся. Ці тістечка недорогі. Не роби з цього проблему.

— Може, для тебе гроші не мають такої цінності, — промовила Ніка. — Тобі ніколи їх не бракувало, і ти ніколи не переймався цим. Для тебе вони — це солодощі, квитки в кіно та нові іграшки. А для мене це булка на сніданок, школа та нові черевики, може, за рік… Або й ні. Люблю їх і буду носити, аж поки не виросту чи не розірвуться.

Хлопці якийсь час мовчали.

— Я написав листа, — зізнався Нет. — Написав листа до мера Варшави. Я хотів написати до президента Польщі, але то, мабуть, вже занадто. Мера Варшави вистачить. Я не знав, яке у нього «мило», тож написав на аркуші, поклав до конверта і опустив у поштову скриньку.

— Якого листа? — занепокоєно запитала Ніка.

— Я написав, що батько тебе б’є і ти потребуєш допомоги.

— Ти ідіот?! — викрикнула Ніка. — Для чого ти це зробив? Для чого?!

Нет розгубився.

— Хіба ти не хотіла від нього звільнитися? — запитав він зі щирим здивуванням.

— Звільнитися?! Думаєш, це так просто? Якщо хтось дізнається, що батько мене б’є, то… мене заберуть від нього. Я не зможу ходити до школи. Втрачу домівку… Нічого не залишиться. Чому ти влазиш у моє життя?! Я тебе про це просила?!

— Я про це не подумав… — визнав переляканий Нет. — Я зателефоную до мера і попрохаю не читати того листа.

— Вважаєш, що можна так просто зателефонувати меру Варшави? — запитав Фелікс.

— Можна написати листа…

— Він особисто його не прочитає! Бо отримує тисячі листів щодня. Їх відкриває його секретарка чи хтось там іще і відправляє до відповідних відділів. Ти раптом не забув наклеїти марку?

— На жаль, не забув… Гайда! — Нет зірвався з місця. — Він, може, й досі у скриньці.

Усі вибігли на вулицю. Пробігли триста метрів і, захекані, дісталися скриньки. Саме зараз біля бордюру стояла поштова вантажівка з відчиненими дверима. Із машини вийшов чоловік із великим мішком у руках, але одразу зупинився, побачивши дітей, що перегородили шлях до скриньки.

— Це якась акція протесту? — жартівливо запитав він.

— Будь ласка, ви повинні допомогти нам знайти одного листа, — промовив Нет. — Це дуже важливо. Він випадково впав у щілину…

Чоловік зі здивуванням підняв брови, але промовчав.

— Це лист до одного з учителів, — продовжував Нет, — а у мене дислексія, і я наробив там купу помилок.

Чоловік дивився дедалі більш підозріло.

— Або… щось значно гірше, — плутався Нет. — Цей лист не повинен дістатися адресата.

— Добре, я віддам вам листа, — промовив чоловік, — якщо покажете мені документ, який підтверджує, що ви його надіслали.

Нет нервово обшукав усі кишені й врешті з однієї витягнув зім’ятий читацький квиток. Він із полегшенням віддав його чоловікові. Той уважно подивився і повернув. Потім причепив до низу скрині мішок і відкрив замок. До мішка впало кілька десятків листів. Друзі кинулися, щоб віднайти власний лист.

— Це чиясь кореспонденція, — він зупинив їх і сам почав переглядати конверти. — Якого кольору?

— Білого, звичайний, — відповів Нет. — Адресований меру.

— Гм. Є тільки один із написом «Мер»… Думаю, це він…

Водій подав друзям конверт і підняв мішок.

— Дуже дякуємо, — радісний Нет із полегшенням зиркнув на Ніку.

— Вам пощастило, — промовив чоловік, підходячи до машини. — Я був би тут на п’ятнадцять хвилин раніше, якби не пробив колесо. На щось наскочив дорогою.

Чоловік на мить задумався, витягнув із кишені маленький предмет і віддав Ніці.

— Мені це не потрібне, а тобі може знадобитися, — мовив він, заскочив в автівку і поїхав, махаючи їм на прощання.

Ніка подивилася на цю річ і зраділа. У її руці лежала безліч разів ремонтована срібна шпилька прабабусі. Дівчина заправила її у волосся, відкриваючи обличчя, на якому не було і сліду від синця.

Нет схопив конверт, намагаючись його порвати.

— Можна? — спитала Ніка, простягаючи до нього руку.

Він на мить завагався, але потім віддав листа. Ніка відкрила конверт і прочитала.

— Дякую за турботу, — промовила вона, розриваючи папір, — але більше не робіть мене щасливою насильно. Нав’язані рішення не завжди найкращі.

Вона хвилину дивилася на Нета, вагаючись, а потім поцілувала його в щоку. Хлопець аж почервонів. Фелікс удав, наче нічого не бачив. Усі сиділи на парапеті й дивилися на останнє листя, що падало з майже голих дерев. До дзвоника на четвертий урок залишалося кілька хвилин.

² Виступ зовнішньої стіни з вікнами будинку для поліпшення освітлення і збільшення площі приміщення.

³ NASA — американська космічна агенція. Саме NASA відправила перших людей на Місяць і вислала зонди на Марс (прим. автора).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Закінчився дощовий листопад. Перші дні грудня були холодними, але сухими. Пахло зимою. Зустрічі в «кінотеатрі» у Фелікса поволі ставали традицією.

Тієї суботи вони теж сиділи на м’якій шкіряній канапі в затишній, заповненій старими меблями, книжками і дрібничками залі будинку Фелікса. У каміні ледь жевріли останні поліна. Друзі доїдали печиво бабусі Люсі та дивилися телевізійну програму про пошук скарбів. Там три хлопці їхали на позашляховику якимись дикими місцями. Один із них, який сидів біля водія, щось розповідав. Кімнату наповнила музика, яка не пасувала до цієї програми.

— Я теж хотів би бути таким собі Індіаною Джонсом, — буркнув Нет, спостерігаючи за групою дослідників, які заходили до закинутої шахти.

— Ти одразу ж потрапиш у якусь пастку, — майже миттєво відповів Фелікс. — Зрештою, він вивчав археологію.

— Я теж буду вивчати. Там, напевно, вчать, як уникати пасток.

— Археологія вчить зовсім іншого, — пояснила Ніка. — Археологи вивчають давню культуру…

— Вони не їхали б туди, якби не скарби, — заперечив Нет.

До зали увійшла бабуся Люся і поставила на стіл тацю. На ній виблискували чашки з гарячим шоколадом і тарілка з теплим печивом. Нет закотив очі та поплескав себе по череву, але знав, що однаково все з’їсть, а потім до вечора буде шкодувати.

— Дивитеся без звуку, сонечка? — запитала бабуся.

— Життя коротке, щоб робити тільки одну справу за раз, — відповів Нет.

Фелікс штурхнув його ліктем і пояснив:

— Програма французькою. Ми й так нічого б не розуміли.

Бабця похитала головою і пішла ставити у духовку наступну порцію печива. Кухня була заставлена різними винаходами батька Фелікса, але бабуся обходилася без них. Вона використовувала лише чайник, плитку і духовку — ці прилади були єдиними купленими в магазині й не вдосконаленими.

Хлопці на екрані саме відсунули якісь старі запилені дошки і витягли з-під них невелику скриню. Усередині, найімовірніше, був скарб, але, на жаль, на цьому кульмінаційному моменті почалася перерва на рекламу. Фелікс став перемикати канали й натрапив на репортаж про НЛО, яке спостерігали в Татрах. Роздратована Ніка забрала пульт і перемкнула на попередній канал саме тоді, коли програма про пошуки скарбів почалася знову. Перший з археологів сказав кілька слів на камеру (звісно, вони їх не почули) і відчинив скриню. Тієї ж миті картинка зникла, а екран заповнили мурашки. Якусь мить друзі сиділи ошелешені.

— На найцікавішому! — заволав Нет і запхнув до рота чергове печивко.

— Мабуть, щось із антеною, — припустив Фелікс, підводячись із дивана.

Нет і Ніка пішли за ним. Усі одягнули куртки і вийшли з дому. Цабан, який уже полюбив друзів господаря, вибіг за ними, стрибаючи, як ведмідь. Діти позадирали голови на стовбур, до якого кріпилася супутникова антена, і побачили там… татка Фелікса, який однією рукою тримав відкритий зошит, а другою пересував антену.

— Це й є мінусом батька-винахідника, — буркнув Фелікс і запитав голосніше: — Тату, що ти робиш?

Пан Полоній закрив зошит, подивився вниз і промовив:

— Направляю антену на американський астрономічний супутник. Намагаюсь упіймати його сигнал. Якщо це вийде, побачимо наживо трансляцію приземлення зонда на Марсі.

— Це супер, тату. Шкода тільки, що ти не почекав ще кілька хвилин.

— Нічого чекати! — крикнув згори батько. — Це вже за кілька місяців.

Пан Соболяк помахав їм через живопліт, сусід саме закінчив наклеювати тонувальну плівку на свій «Полонез». Діти усміхнулися, повернулися додому і всілися на канапу. Фелікс вимкнув телевізор.

— Ми вже ніколи не дізнаємося, які там були скарби, — сказав він.

— А твій тато не може… — Нет знизав плечима, — …почекати?

— Важко з ним зараз домовитися, — відповів Фелікс. — Він дедалі більше часу проводить в інституті. Працює над якимось проектом під назвою «Проект мого життя» чи «Реалізація дитячих мрій».

— А що то за проект?

— Він говорить, що це супер-супер-супертаємно. Траплялося навіть, що він повертався додому пізніше, ніж мама.

— Хочете, знайдемо фільм про скарби? — запитала Ніка.

— У понеділок їдемо на екскурсію до якогось замку, — нагадав Нет. — Може, там щось дізнаємося про скарби?

— Розмовляєте про скарби? — зацікавилася бабуся Люся, виглядаючи з кухні. — Я колись бачила справжній скарб.

Три руки завмерли на півдорозі до ротів, а три пари очей витріщилися на неї з очікуванням. Бабця, побачивши це, усміхнулася, зайшла до кімнати, присіла на краєчку канапи та почала розповідати:

— Під час Варшавського повстання я працювала санітаркою. Мені було тоді не більше років, аніж зараз вам. Окупанти, покидаючи місто, грабували будинки. До нашого помешкання вони теж зайшли і забрали всі цінні речі. А найважливіше — каблучку з рубіном, яка була в нашій родині… завжди. До мене вона перейшла від моєї матусі, їй — від її матусі… — пані Люся розчулилася від самої згадки про це. — Власне, каблучка не була дуже дорогою, але для нас мала велику цінність. І ось її відібрали… Коли солдати вже мусили їхати, їхня вантажівка зламалася, а може, їм не вистачило палива. Тоді німці витягли з машини важку скриню, повну награбованих коштовностей та інших багатств, і віднесли її до підземелля маленького костьолу.

— А ви пам’ятаєте, що то був за костьол? — запитав здавленим голосом Нет.

— Звісно ж, пам’ятаю, — відповіла бабуся. — Чудово пам’ятаю. Такий із біленькими башточками і парканом із кованих стрижнів.

— Де саме цей костьол?

— О, його вже немає. Наступного дня його бомбардували, і залишилися тільки руїни. Споруду більше не відбудовували.

Друзі розчаровано зітхнули.

— Я про щось забула… — промовила бабуся, здійнявши палець і масажуючи ним чоло. — Про щось важливе…

Троє друзів затамували подих і дивилися на неї з напруженням. Раптом бабцю осяяло, і вона підхопилася з канапи.

— О! Забула про прянички! Ще пригорять! — зойкнула вона і побігла до кухні.

Діти розчаровано відкинулися на спинку дивана. Від самої думки запхнути в себе черговий смаколик Нет прикрив рот рукою.

— Усім бабусям дантисти мусять приплачувати, — застогнав хлопець. — Я вже відчуваю, як тхне мій карієс.

* * *

Ранок був досить теплим, і нічого не вказувало на прихід зими.

— Мені по приколу, коли сонце заходить, — зауважив Фелікс, позіхаючи. — А щоб побачити світанок, потрібно рано вставати.

Невеличкий туристичний автобус завернув на вузьку вуличку, націлюючись задом у якийсь проїзд. Пані Йоля намагалася опанувати галасливу юрбу учнів. Вона поставила всіх парами, але коли утворилась п’ята пара, перша вже розбіглася. Тільки Горацій ввічливо стояв там, де його поставила пані Йоля, але виявився у цьому самотнім, що не врятувало ситуацію. Хоча Лінійка й робила що могла (голосно кричала і бігала навколо), її ніхто не слухався. Неначе польська підгалянська вівчарка, вона силувалася загнати підопічних у тісну групу, ніби це були вівці, що порозбрідалися в полі. Третім учителем був Ефтіпі, якому гідність не дозволяла опуститися до учнів. Він стояв на місці, намагаючись вдавати грізного і випромінювати авторитет. Але ні перше, ні друге в нього не виходило.

Автобус врешті під’їхав до головного виходу зі школи. Він був коротким, наче з нормального автобуса вирізали та викинули середину, а потім склеїли перед і зад. Звісно, майже всі учні кинулися до дверей, лишень ті відчинилися. Будь-які пари припинили своє існування. Водій втиснувся у своє крісло, закрився плечем і з острахом спостерігав за галасливим натовпом підлітків. В автобусі школота поділилася на дві групи. Перша, численна, намагалася захопити місця в кінці салону, а саме — п’ять крісел в останньому ряду. Друга група вирішила забронювати сидіння попереду. Ця боротьба здавалася безглуздою, бо місць було більше, ніж пасажирів.

— Цікаво, — буркнув Фелікс, спостерігаючи за цією біганиною зовні. — За статистикою, найбезпечніші місця посередині.

Битва за останній ряд закінчилася. Тільки Куба стояв посередині й ніяк не міг вирішити: сидіти ззаду чи спереду.

— Ми це передбачали, — промовив Нет, хитаючи головою й відчуваючи перемогу.

— Сподіваюся, це спрацює, — сказав Фелікс. — Бо інакше ми будемо сидіти біля тубзика або, ще гірше, з учителями.

— Через це нас іще більше не любитимуть… — буркнула Ніка.

— Будь спок, — Нет підняв руку в заспокійливому жесті. — Ми хочемо сидіти в останньому ряду, але не будемо штовхатися й битися. Уладнаємо це за допомогою мізків, а не м’язів і хамства.

Повільно, разом із найввічливішими дівчатами вони зайшли до автобуса. Щаслива Лінійка погладила волосся Фелікса і Нета.

— Це не для моїх нервів, — процідив водій і вийшов, аби тремтячими руками запалити сигарету. Він кілька разів затягнувся і підійшов до вчителів, щоб поскаржитися на галас і штовханину.

Трійця друзів затрималась на вході до салону автобуса. Хлопці обмінялися багатозначними поглядами. Фелікс дістав мікрофон, що стояв на підставці біля водія, та увімкнув підсилювач. Нет відкрив рюкзак і поклав мікрофон усередину. З динаміків, розміщених на стелі, залунало тріскотіння та шум, але на це ніхто не звертав уваги. Усі завмерли, коли почули рішучий чоловічий голос:

— Увага! Вітаємо пасажирів нашого автобуса. Розпочинаємо подорож до замку на Котячій скелі і назад. Просимо залишатися на місцях, пристебнути паски безпеки і не палити. Також просимо не облизувати вікна. Сподіваємося, що подорож буде прекрасною і безпечною… І ще одне прохання: не використовуйте останній ряд крісел. Вібрація двигуна, що відчувається там, може призвести до порушення роботи мозку, а фірма не має грошей на виплату чергового відшкодування розлюченим родинам жертв. Дякуємо за увагу.

Фелікс закотив очі, а потім вимкнув підсилювач і відклав мікрофон. Прикриваючи собою хлопців, Ніка припинила вдавати, що шукає щось у торбі, і перевела подих.

— Манфред трохи переборщив… — визнав Нет.

В автобусі знову почалася метушня. Поспіхом і в легкій паніці учні звільнили останній ряд.

Друзі поштовхалися серед тих, хто міняв місця, і врешті дістались кінця автобуса. Сідаючи на звільнені крісла, вони ловили на собі пильні погляди ошелешених учнів.

— Не сідайте там, — застеріг їх Люціян. — Ваші мізки перетворяться на маковиння, а ваші батьки не отримають ні копійчини.

— Спокійно, у нас є анігілятор вібрації, — пояснив Фелікс, витягнувши з рюкзака й заклавши за вухо міні-ліхтарик.

— Ми пожертвуємо собою, — додав Нет із таким виразом обличчя, неначе вони змирились із власною гіркою долею. — Кількість місць обмежена, і хтось все одно мусить тут сидіти.

Аурелія, яка сиділа за два ряди попереду, дивилась на них із підозрою. Побоювання, що хтось із учителів сяде позаду, не справдилися. Вони всі розташувались біля входу. Водій похитав головою, повернувся до свого місця й завів двигун. Схоже, раніше він не мав нагоди возити учнів і чекав на найгірше.

— Чому ми їдемо на екскурсію зараз, коли така холодрига? — запитала Клаудія, дівчина з довгим світлим волоссям, яка завжди скиглила.

— Це через ощадливість, — відповів Віктор, який сидів у передостанньому ряду біля Люціяна. — Зарано для лиж і пізно для грибів. Це мертвий сезон для перевізників, тож школа заплатить менше.

Лінійка пройшла салоном автобуса, перерахувала учнів, перевіряючи, чи не роблять ті, бува, чогось неналежного.

— Пробачте, але з тубзика смердить! — поскаржилася Клаудія.

— Треба говорити не «тубзик», а «вбиральня», — автоматично виправила математичка, не припиняючи рахувати. — Дихай через рот.

Врешті рушили. Автобус мав м’яку пневматичну підвіску і був набагато тихішим від шкільного автобуса, тому, коли виїхали за середмістя, більшість учнів уже спали.

* * *

Усі прокинулися, коли автобус з’їхав з гори і бруківкою під’їжджав до лісової стоянки.

— Увага! — промовила Лінійка, встаючи. — Зробимо зупинку на годину і насмажимо на вогнищі ковбасок. Потім кожен повернеться на місце, де сидить зараз. І нікуди не віддаляйтеся!

Заспані учні мляво виходили з автобуса на паркінг. Небо заслала легка поволока, але було вже тепліше.

Біля автобуса зупинилися дві вантажівки і білий фургон. За дерев’яним парканом стояв невеликий, обкладений камінням будинок з похиленим дахом. З димаря йшов дим. За кілька кроків далі діти побачили велике кругле вогнище зі сталевою решіткою на підставці з каміння. Над ним також був старезний дах із димоходом. Під решіткою палав слабкий вогонь. Далі за галявиною починався ліс.

— Ходімо купимо ковбасок, — оголосила пані Йоля. — Хлопці, можете підкласти трохи дров і розвести багаття. Трохи! — додала вона швидко, дивлячись, як усі кинулися по дрова, що лежали під дахом малого будиночка.

— Якщо комусь буде холодно, повертайтесь до автобуса, — додала Лінійка. І запитала: — Хто що хоче пити?

Це була помилка. Усі почали одночасно кричати, і, звісно, математичка нічого не змогла зрозуміти. Мовчазний Ефтіпі втомлено дивився в небо.

— Може, інакше? — втрутилася пані Йоля. — Хто хоче кóли, підніміть руки.

Усі підняли руки. Дехто навіть обидві. Пані Йоля посміхнулася.

— Не шкода зубів? — запитав Ефтіпі.

— Прошу, пані! — Аурелія підняла руку. — Я буду морквяний сік.

Усі поглянули на неї зі здивуванням.

— Відстій!.. — гидливо здригнувся Люціян.

— Це добре для кольору обличчя, — пояснила дівчинка.

— Я теж буду, — швидко сказала Целіна.

— І я! — крикнула Клаудія.

Вчителька пішла по ковбаски, а хлопці вирішили розпалити багаття: кинули у вогнище кілька дровенят, що не хотіли загорятися. Власник бару — старий чоловік, який допомагав принести напої, — мовчки поклав під дрова зім’яті газети. За п’ять хвилин над стріляючим полум’ям екскурсанти вже пекли ковбаски на довгих прутах.

— Ви думаєте, у цьому замку сховано якийсь скарб? — запитав Нет, ковтаючи слину.

— У кожному замку сховано скарб, — серйозно відповів Фелікс. — І навіть кілька.

Ніка тільки похитала головою. Вона єдина з дівчат пила колу.

— Ні, Клеменсе, немає шоколадної поливки, — промовила пані Йоля. — Тільки гірчиця або кетчуп.

Пан Ефтіпі взяв запечені ковбаски і розклав по одній на тарілки учнів, одночасно смакуючи і свою порцію. Лише Целіна стояла осторонь і крутила в пальцях виделку.

— Чому ти не їси? — запитала пані Йоля, нахиляючись над нею.

Дівчина знизала плечима.

— Я вегетаріанка.

Пан Ефтіпі фиркнув із повним ротом, розбризкуючи шматочки ковбасок.

— О, пробач, — засмутилася пані Йоля. — Я не подумала про це. Хочеш салату?

Целіна погодилася і віддала свою порцію Клеменсу, який подякував і з радістю почав наминати, аж жир стікав його підборіддям.

— Чому ти не їси м’яса? — запитав Нет, коли пані Йоля пішла по салат. — Тобі лікар заборонив?

— Ні, — відповіла Целіна, піднімаючи голову. — Я проти знищення тварин.

Пані Йоля повернулася за мить і подала дівчині пластикову тарілочку з салатом.

— А так вмерли морква, кукурудза і салат, — зітхнув Нет, заглядаючи до тарілки.

— Овочі нічого не відчувають! — запротестувала Целіна.

— Я не був би таким упевненим, — відповів Нет із таємничим виразом обличчя. — Я бачив таку програму по телику…

Целіна завагалася, проте швидко дала йому запотиличник.

— Ти дуриш мене, — промовила вона, сміючись.

— Думаю, сьогодні ковбаски роблять із нафти, — додав Нет. — Як вегетаріанка ти можеш їсти нафту.

Раптом Аурелія стала дивно підскакувати і верещати. Вона бігала навколо вогнища, вимахуючи руками і ногами. Це було схоже на весільний танок чи обряд зняття чарів. Дівчина намагалася щось дістати на спині, але не могла. Нет кинув на землю свою тарілку і побіг до однокласниці. Він засунув руку їй за комірець і витягнув звідти… сріблясто-чорну ящірку. Нет випустив бранку на землю, і та чкурнула до запаркованого неподалік фургона.

— Звідки взимку ящірки? — здивувалася пані Йоля.

На очах усього класу ящірка видряпалася на заднє колесо і щезла у щілині дверей.

— «Перевезення тварин», — прочитав Фелікс. — Може, вона вискочила тільки попісяти?

Кілька хлопців поруч захихотіли.

— Дякую, — Аурелія посміхнулася до Нета.

— Добре, що тобі не впав туди слон, — сказала Ніка, уїдливо мружачи очі.

Аурелія з презирством надула губи і знизала плечима.

— Там повинно бути щось більше, — промовив Фелікс, дивлячись на білий фургон.

— Хто закинув Аурелії ящірку? — запитала математичка. Звісно, відповіддю їй стала тиша.

Усі, навіть постраждала, закінчили їсти в доброму гуморі. Морквяний сік випила тільки Аурелія. Клаудія, Целіна і Зося, жахливо кривлячись, осилили лише половину.

Фелікс помітив, що пан Ефтіпі допиває чергову колу.

* * *

До місця дісталися за дві години. Побудований із каменів замок розташувався над річковою заплавою, на високій скелі, яку невідомо чому називали Котячою. Туди вела дорога-серпантин. Машини не могли під’їхати під самий замок — проїзд був занадто вузьким і крутим. Автобус зупинився на великому паркінгу біля підніжжя скелі.

Пані Йоля повторила спробу розставити дітей парами; цього разу їй майже вдалося. Але кілька пар нараховували троє або четверо дітей. Лінійка власним тілом намагалася унеможливити втечу учнів на середину паркінгу, хоча нічого там не їздило — о цій порі року відвідувачів було небагато. Власне, крім них нікого не було. Ефтіпі дивився на всіх зверхньо, що завдяки його зросту було легко, і переглядав путівник по замку.

Коли група пішла під гору, пари знову розпалися. Скелю вкривали карликові дерева, що росли зі щілин, пустивши коріння в кожен навіяний сюди вітром шмат землі. Влітку, в зелені дерев, пагорб був звичайнісінький і непримітний, вирізняючись хіба що крутизною. Зараз замок виростав немов просто зі скелі. Важко було собі уявити процес його будівництва і навіть сам підйом по камінню. Висока споруда мала кілька веж; із найвищої відкривався вид на багато кілометрів навколо.

— Погляньте! — заволав Нет, вказуючи на покручений кількасотлітній дуб, який оплітав товстим корінням скелястий виступ. — Це дерево схоже на восьминога.

Маленька полохлива Зося, що йшла найближче, про всяк випадок переметнулася на інший бік вузької дороги. Останні кілька метрів подолали по дерев’яному містку, схожому на залишки повноцінного мосту, хоча рову навколо замку, напевно, ніколи не було. Схована у щілині башти на брамі велика сталева решітка була піднята. Коли група проходила повз, усі принишкли.

Дитинець[4] замку виявився схожим на колодязь. З усіх боків його оточували галереї, стіни з вузькими вікнами та сходинки. Головна вежа здавалася звідси ще вищою.

Захекана Лінійка дісталася сюди останньою. Вона ледь перевела подих і заявила:

— Слухайте все, про що розповідатиме екскурсовод, бо на уроці пан Цединя вас опитає.

Пролунало приглушене хихотіння. Всім відомо, що історик ще ніколи нікого ні про що не спитав. Але згаданого екскурсовода не було ніде видно. Пані Йоля подивилася на годинник і сказала:

— Ми приїхали раніше. Піду його пошукаю.

Вона піднялася сходами до дверей бічної вежі, на яких уже висів різдвяний вінок. Учителька постукала, і важкі, оббиті металевими горбочками ґрати майже одразу відчинилися. Пані Йоля побачила статечного сорокарічного чоловіка. У нього були пишна чорна чуприна, пронизана сивиною, і сиві вуса. На чорного светра він накинув чорний плащ; цей одяг доповнювали чорні джинси і високі шкіряні черевики.

Незнайомець подав долоню пані Йолі (хоча вона могла піднятися й сама) та галантно поцілував її руку. Молода вчителька спалахнула рум’янцем, а Лінійка почала нервово кашляти.

Коли група зійшла на дитинець, екскурсовод подивився на обличчя учнів. Його очі грізно блищали. Він мовчав, але всі відчули, що краще не траплятися йому на шляху.

«Лицар у цивільному», — подумав Фелікс, зрозумівши, що йому не вистачає сміливості бодай прошепотіти це на вухо Нету.

— Мене звуть Ієронім Ясінський, — відрекомендувався екскурсовод. — Я розповім вам історію цього замку. Не відходьте від групи і не чіпайте нічого, окрім перил. А ви будете йти останнім і слідкувати, щоб ніхто не відстав.

Ефтіпі, на якого вказав екскурсовод, почервонів від злості, але нічого не сказав. Вони рушили до кам’яних сходів, прихованих за стіною башти на брамі. Пані Йоля йшла поруч з Ієронімом, слухаючи його слова і вдивляючись у чорні проникливі очі.

— Замок на Котячій скелі побудовано у ХІІ столітті. Спочатку він був дерев’яним і вже за тридцять років згорів ущент. Відбудував його як кам’яне оборонне укріплення лише через сто років князь Святополк. Потім замок неодноразово перебудовували, але більшість мурів, що нас оточують, стоять понад сім століть.

— Я був на канікулах в Єгипті, — прошепотів Оскар. — Піраміди старіші.

Ієронім зупинився й озирнувся.

— Піраміди ніхто не завойовував, — прогримів він і зиркнув на Оскара так, що хлопець став на кілька сантиметрів нижчим.

— Цей замок був у облозі та під обстрілами двадцять три рази. На відміну від більшості замків Європи, його ніколи не завойовували і не руйнували. Лише коли захисники припиняли опір, то відчинялася брама і ворог міг дістатися всередину. Цей замок бездоганний!

Ані пари з вуст — усі учні уважно слухали. Екскурсанти переходили через наступний зал, обставлений зброєю і дошками з фотографіями. Усі настільки сильно відчували присутність і захоплення Ієроніма, що не тільки вдавали, начебто екскурсія їм подобається, але дійсно зацікавилися долею замку. Врешті вони вийшли на майданчик однієї з веж, увінчаної зубцями. Звідси відкривався чудовий краєвид: порослий густим лісом пагорб і блискучі, зморщені від вітру водойми запруд.

— Башта-кабріолет, — прошепотів Фелікс, переконавшись, що екскурсовод не може його почути. Нет майже беззвучно захихотів. Зате Ніка заглядалася на Ієроніма майже так само, як пані Йоля, Лінійка і всі інші представниці прекрасної статі.

Самотній автобус на паркінгу з висоти вежі здавався не більшим за коробку із сірниками.

Верхівкою муру група перейшла до найвищої вежі. Її внутрішні гвинтові сходи викликали запаморочення. Але школярі не пішли нагору, а стали спускатися вниз. Було відчуття, що коли перечепишся, то котитимешся аж до підвалу.

Підвал освітлювала слабка електрична лампочка із ґратчастим абажуром. Кабелі тяглися блискучими від вологи стінами. Уся група ледь помістилась у високій склепінчастій залі, аби вислухати чергову розповідь екскурсовода. Мовчав не тільки Горацій, навіть учні намагалися поводитися якомога тихіше, бо це місце мало якусь магічну силу — всі буквально затамували подих. Фелікс помітив, що Лінійка, як і пані Йоля, пильно вдивляється і прислухається до Ієроніма — навіть більше, ніж Ніка.

— Зараз ми всередині Котячої скелі, на якій побудовано замок, — лунав під склепінням голос екскурсовода. — Гора має багато проходів і гротів, але шлях, яким підемо ми, безпечний, і ви не загубитесь. Легенда стверджує, що князь Святополк, який володів замком в ХІV столітті, сховав тут під час облоги надзвичайно цінний скарб. Але ніхто так цього скарбу й не знайшов.

Друзі обмінялися багатозначними поглядами. Скарб! Вони зайшли в коридор, який тільки на перших кількох метрах був творінням людських рук. Далі його замінив природний грот, давнє русло річки, що проходила всередині гори. Екскурсовод розповідав щось про вимивання скелі водою, яке тривало кілька мільйонів років. Ані Фелікс, ані Нет уже не слухали його досить уважно.

Проте пан Ефтіпі хотів почути якнайбільше — навіть не для того, щоб поглибити свої знання, а щоб потім хизуватися інтелектом перед учнями та вчителями. Він так поспішав, що обігнав Фелікса, Нета і Ніку, та навіть не помітив цього. У світлі ліхтарів друзі бачили перед собою його павучу фігуру, що комічно здиралася по нерівному камінню.

Ніка притримала хлопців за рукави і приклала палець до губ.

— Я щось чую…

На жаль, було чутно лише відлуння кількох десятків пар чобіт. Трійця зачекала, поки Ефтіпі, виходячи з коридору, загасить світло. Зараз у темряві кожен чув власне дихання.

— Не хочу здатися боягузом, — почав Нет, — але, може, даси нам ті… анігілятори вібрацій.

З’явилося бліде світло ліхтарика Фелікса. Нет і Ніка одразу ввімкнули свої.

— Зачекайте, — прошепотіла Ніка. — Тут, сказали, неможливо загубитися.

— Маєш якийсь план? — запитав Нет. — Щось більше, ніж потім пояснювати: «Шнурок розв’язався».

— Тихо. Послухайте, — промовила Ніка, піднімаючи руку.

Спочатку вони нічого не почули. Але за мить до них долинули звуки згори: крапання води і… тихий подих.

Спини дітей вкрилися гусячої шкірою. Тримаючись за руки і намагаючись не наробити зайвого шуму, усі троє пішли за тим подихом, що долинав просто ізсередини гори праворуч. У світлі ліхтариків стала помітна щілина у скелі.

Ніхто не почувався занадто впевнено, але жоден не мав наміру пройти осторонь нагоди зробити щось надзвичайне.

— І так уже буде скандал… — прошепотів Нет.

Друзі обережно наближалися до щілини у стіні гроту. Взуття Ніки виявилось найкращим для такого завдання, тож хлопцям не довелось їй допомагати. Вони протиснулися крізь прохід і опинились у вузькому коридорі. Подих ставав щоразу голоснішим і виразнішим. Згори накрапала холодна вода, тому їхнє волосся і одяг намокли. Ніка тремтіла у своїй старій куртці. Тут було досить холодно.

— А якщо там сидить якась потвора?.. — раптом писклявим шепотом запитав Нет.

— Чого б це вона тут сиділа? — відповів питанням на питання Фелікс.

— Щоби зжирати наївних дітей, яких заманив звук подиху…

Вони продовжували йти, хоча й сповільнили крок. Але за наступним поворотом усі троє зупинились наче вкопані. У світлі ліхтариків стала помітною постать. Діти позадкували, проте від жаху не могли нічого вдіяти.

Згорблений, зморщений до неможливості гном примружив очі й поглянув на них.

— Загасіть це, — проскрипів він. — Крізь скелі пробивається достатньо світла.

Усі слухняно вимкнули ліхтарики і з калатанням сердець чекали, що буде далі. Дійсно, за мить, коли очі призвичаїлися до темряви, вони змогли розрізнити обриси навколо. Але світло йшло не від стін. Цей м’який зеленкуватий блиск з’являвся в очах гнома і зникав, коли він їх закривав. Чоловічок був одягнений у лахміття, у рештки якоїсь старої сорочки, яка висіла на худих похилених плечах. Проте він не скидався на того, хто б їв дітей.

Повільним рухом гном потер кривий ніс і підвів велику голову з гострими вухами. Він сидів на великому дерев’яному ящику з оковкою.

— Це скарб князя Святополка? — тихо запитав Фелікс. Він помітив, що тримає за руку Ніку, а вона, в свою чергу, стискає долоню Нета.

Гном притакнув.

— Цей скарб не для вас, — процідив він крізь стиснуті зуби. — Він повинен ще зачекати. Сто-двісті років, може більше, і прохід знову відкриється. Він має почекати… А ви мусите знайти ваш власний скарб.

— Наш? — нервово запитала Ніка.

— Ви легко його впізнаєте. При ньому не буде охоронця. Кожен захований скарб має двох власників. Перший — той, хто сховав його, і другий — хто має його знайти. Другий власник цього, тутешнього, скарбу ще не народився. Кожний справжній скарб має свого охоронця, але він іде, коли другий власник наближається.

— Ти охоронець скарбу Святополка? — запитав Фелікс.

Гном знову притакнув.

— Тож ти сидиш тут… сімсот років?

— Це жахливо! — прошепотіла Ніка.

— Робота, як і будь-яка інша, — буркнув гном, знизуючи плечима. — Вас шукають… — сказав він, вказуючи кудись за їхні спини кістлявою рукою. Гості обернулися і помітили невиразні постаті пані Йолі та натовпу учнів. Скеля, схожа на зеленкуватий лід, ставала майже прозорою там, куди падав погляд охоронця.

— Ідіть уже, прохід починає закриватися, — промовив гном.

Він опустив погляд так, щоб діти побачили внизу за кілька метрів підземну річку. Друзі почали відступати. Гном підняв голову і запитав їх знову:

— Яке зараз століття?

— Двадцять перше, — відповів Нет.

— От тобі й маєш… Я проґавив двадцяте. Останній, хто тут був, сказав мені, що триває 1848 рік.

З гроту діти вибігли прожогом і отямилися лише через декілька хвилин. Перед ними замиготіло світло ліхтариків — це пошукова команда дісталась початку коридору і поверталася тією ж дорогою.

— Що ми їм наплетемо? — запитав Нет.

— Краще не базікати, — відповів Фелікс. — Максимум вони відправлять нас до доктора Такси — за аспірином та вітаміном С.

— Якщо ми щось бовкнемо, то вони прийдуть із дрилем та пневматичним молотом, — додала Ніка.

Першою побачила їх пані Йоля. Вона підбігла та обняла всіх трьох разом. Вчителька з полегшенням зітхнула. Добре, що їх не знайшла Лінійка, бо довелося б тоді слухати її нотації.

— Ну й налякали ви нас, — сказала пані Йоля. Люціян, що стояв за нею, дивився на трьох друзів, як на духів.

З іншого боку підійшли екскурсовод і двоє хлопців.

— Куди ви поділися? — запитав він, грізно зиркаючи. — Тут немає відгалужень.

Фелікс мимоволі подивився на щілину. Екскурсовод помітив погляд і теж туди поглянув.

— Я приходив сюди щодня багато років і нічого не помічав, — промовив він. — Що там?

— Порожній коридор, — злякано збрехав Фелікс.

Ієронім підійшов туди, освітлюючи шлях ліхтариком: не порожній коридор, а стіна на відстані руки. Фелікс побачив це точно: чоловік уперся у стіну, а щілина в скелі зникла. Туди не міг проскочити навіть тарган.

— Ви провели там стільки часу? — запитав Люціян.

— У мене розв’язався шнурок, — збрехав Фелікс, відчуваючи на собі погляд Ієроніма. Той дивився так, наче все розумів.

— Так буває завжди, коли хтось займається не тим, чим повинен, — промовив пан Ефтіпі, який лише зараз приєднався до натовпу.

Фелікс уже мав на язиці зауваження, що вчитель повинен був їх пильнувати, а замість того побіг швидше до екскурсовода, але нічого не сказав. До кінця екскурсії трійця друзів мовчала, а Нет помітив, що Аурелія придивляється до нього з дедалі більшим зацікавленням.

— Це було справді нехило, — промовила вкрадливо дівчина, коли екскурсія закінчилася.

— Якось так… випадково трапилося, — бовкнув він у відповідь.

Ніка стояла біля Нета і кинула в бік Аурелії:

— Бо ми, взагалі-то, не хирляки!

* * *

— Я б хотів хвилинку з ними поговорити, — сказав Ієронім, коли група вийшла на галерею. — Сподіваюся, ви не маєте нічого проти?

Пані Йоля різко закрутила головою.

— Тихенько спускаємося, — промовила вона до учнів, а екскурсоводу подарувала довгу, трохи сумну усмішку і рушила вниз сходами.

Ієронім сперся на кам’яне підвіконня і вдивлявся у чорні хмари на заході.

— Я намагаюся знайти цей прохід відтоді, як маленьким навчився ходити, — видушив він із гіркотою. — Тому я став куратором музею цього замку… Я пройшов по сто разів кожним коридором під цією горою, проліз у кожну щілину. Ви взагалі знаєте, як це — прагнути чогось усе життя, мати тільки одну мету і не мати можливості її досягти?..

Екскурсовод повернувся до них. Здавалося, що Ніка ось-ось заплаче.

— Ви мені скажете, як туди дістатися. Будь ласка…

— Ми й самі не знаємо, — відповіла дівчина. — Ми стояли там, а щілина була відкрита.

— Чому вона не була відкрита, коли я там стояв?

— Можливо, вам потрібен той скарб через… жадібність?

Ієронім поглянув на неї блискучими очима.

— Звісно, — відповів він. — Чи не тому шукають скарби? Може бути якийсь інший привід?

— Ми хотіли його побачити… із цікавості. Це вийшло цілком випадково.

Чоловік зітхнув і запитав:

— Як можна одночасно бажати скарб і не хотіти його?

— Оскільки ви дорослий і розмірковуєте логічно, для вас це важко, — визнав Фелікс.

— Ви зустріли… охоронця?

Вони кивнули.

— Щілина надійно закрилася, — промовила Ніка, — і, можливо, відкриється через сто років. Той, хто має віднайти скарб, ще не народився.

Ієронім усівся на сходинки та опустив голову, ховаючи обличчя в долонях. Нет узяв Ніку за руку, і разом із Феліксом вони повільно спустились дерев’яними сходами на дитинець, перейшли місток, покружляли кам’яною дорогою і врешті дісталися паркінгу. Пані Йоля всім роздавала канапки та сік у коробочках. Було так тепло, що учні могли їсти просто неба на дерев’яних столах біля стоянки.

Лінійка сперечалася з водієм, вимагаючи зниження ціни на транспорт.

— Я сіла там тільки на хвилину, і в мене вже розболілась голова, — говорила вона. — Змініть ці крісла в останньому ряду або хоча б причепіть на них якусь інформацію, що це небезпечно.

Водій не розумів, про що йдеться, і весь час повторював, що ціну треба узгоджувати з його шефом. Математичка не звертала уваги і починала суперечку спочатку.

Фелікс, Нет і Ніка стояли на узбіччі.

— Думаєте, він спробує здобути скарб? — запитала Ніка.

— Ні, — відповів Фелікс. — Він схожий на чесного чувака.

Коли всі сідали в автобус, наближався вечір. У замку горіло світло тільки в одному вікні — у найвищій вежі.

⁴ Центральна укріплена частина замку, огороджена мурами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступної суботи вони знову дивилися фільм у Фелікса. Цабан сидів біля канапи, терпляче чекаючи, поки більші крихти впадуть на підлогу або тарілка залишиться без нагляду. За вікном сипав довгоочікуваний сніг, але його було замало для катання на санках. Пан Соболяк щоп’ятнадцять хвилин чистив свою машину від снігу. Друзі дивилися пригоди Індіани Джонса на DVD, бо по телевізору можна було побачити лише дрібні циферки коду, які марсіанський зонд за посередництвом супутника пересилав до космічного дослідницького центру в Пасадені.

— Думаю, твій батько не передбачив, що сигнал буде кодованим, — промовив Нет. — Коли зонд сяде на Марсі, не буде жодного фільму з Червоної планети, тільки самі циферки.

— Він обов’язково щось придумає, — Фелікс намагався врятувати честь родини.

На екрані Індіана, стискаючи в руці золоту статуетку, саме тікав від кам’яної кулі. Кожен знав цей фільм майже напам’ять, тому перегляд був лише приводом для зустрічі.

— Може, «наш скарб», про який згадував гном, це саме той, про який говорила бабуся? — запитав із надією в голосі Нет.

— Гм… Я теж про це думав, — озвався Фелікс.

— Чи ви не зібралися часом шукати цей скарб? — запитала Ніка.

— Ні, ні, ясна річ, ні, — надто швидко відповів Нет.

— Напевно, його вже хтось давно знайшов, — сумно додав Фелікс.

— І, зрештою, вже давно капець тому костьолу, — Нет махнув рукою. — Важко було б зараз навіть віднайти те місце.

— Дуже важко.

— А про длубання в заваленому підвалі взагалі не йдеться.

Якусь мить вони сиділи мовчки: бавились пряничками, які вже не мали сил їсти.

— Треба розпитати бабусю, — озвався Фелікс. — Моя родина перед війною мешкала у середмісті, але дім був повністю знищений. Навіть вулиці зараз змістились.

— Ви дійсно хочете це зробити, — врешті зрозуміла Ніка.

— Звісно, хоча можливі певні… труднощі, — визнав Фелікс. — Військові могли, наприклад, закласти міну біля входу, яка розмаже нас по стінах.

— Ця міна, мабуть, рвонула, коли будинок завалився, — Нет знову махнув рукою.

— А якщо не рвонула?

— Візьмемо металошукач. У тебе точно є щось таке вдома.

— Можливо, обмежимося пошуком місця, — запропонувала Ніка, — а решту залишимо спецам?

— Вони загребуть собі увесь наш скарб! — запротестував обурений Нет.

— Він і так не наш.

— Але ж частково наш, — зауважив Фелікс.

— Бачиш! — тріумфував Нет. — Якщо візьмемо із собою фахівців, то весь скарб опиниться в музеї. Як потім доведеш, що він наш… тобто бабуні Люсі? Бабусину каблучку, яку вона так любила, можна буде побачити лише у вітрині, заплативши за квитки!

Усі замовкли на якийсь час.

— Пам’ятаєте ту ящірку? — спитав Фелікс. Друзі здивовано поглянули на нього. — Сріблясточорна. Вона заскочила до фургона, коли ми зупинилися на пікнік дорогою до замку на Котячій скелі… Що було написано на тій машині? «Перевезення тварин»?

— Наче так, — Нет знизав плечима. — А що?

— Я не впевнений, але… «Перевезення тварин»… з чимось у мене це асоціюється…

Увійшла бабуся і поставила на столик чергову тарілку з пряниками. Вона усміхнулась і повернулася на кухню готувати солодощі.

— Нереально смачні пряники! — Нет зітхнув, торкаючись живота, і поглянув на Цабана.

— Навіть не думай, — застеріг Фелікс. — Як він нажереться пряників, то заблює весь дім.

Нет скривився, змінюючи положення на дивані.

— На санчатах можна буде кататися лише завтра, — промовив він. — Зараз я почуваюся пилососом, в якому з першого дня не міняли мішок. Схоже, крісло в автобусі зламається піді мною.

— Прокомпостуй квиток на додатковий багаж, — запропонував Фелікс.

* * *

По обіді Фелікс із татом поїхали за покупками до гіпермаркету. Після декількох спроб старий «Ленд Ровер» вдалося припаркувати на широкому місці біля паркувального стовпа.

— Ці місця на паркінгу завузькі, — буркнув батько, протискаючись між дверима і стовпом. Пузце ускладнювало йому це завдання.

— Більшість машин вужчі за нашу, — зауважив Фелікс. — Може, треба виділяти окремі місця для ширших машин.

— Для кожної автівки вони завузькі, — відповів батько, вилізаючи. — Ширші тільки ті два для інвалідів, біля самого виходу.

Спрацювала сигналізація, з-під крісла водія виповз кіберпавук. Він заліз на кермо і зачепився, неначе на павутинні. Викрадачі не тільки не мали шансу викрасти машину, але й, в науку, повинні були отримати інфаркт.

На місці для інвалідів стояв великий чорний автомобіль із низькою підвіскою. Тато затримався на хвилину, звівши брови. З великої кишені своєї військової куртки він витягнув дві наліпки з білою емблемою інвалідного візка на блакитному тлі. Одну він наклеїв на переднє скло, а іншу — на заднє.

— Наступного разу подумає, — сказав він, оцінюючи справу своїх рук.

— А якщо це і справді інвалідна машина? — запитав Фелікс.

— Тоді тільки зрадіє, що має значок, — усміхнувся тато. — Не турбуйся. Ця наліпка легко відклеюється.

— А чому саме в інвалідів ширші місця?

— Щоб людина могла відчинити двері якомога ширше і витягти інвалідний візок.

Вони увійшли до святково прикрашеного магазину — до Різдва залишилося кілька днів. Під стелею висіли блискучі гірлянди, всюди стояли штучні ялинки зі штучними подарунками. Між стелажів гуляли штучні Миколаї, які роздавали маленькі — на щастя — цукерки. Покупців було більше, ніж зазвичай, що спричиняло досить велику штовханину.

— Тату, що б ти хотів знайти під ялинкою?

— Думаю, там будуть шкарпетки і краватка, — засміявся він.

— Ні. Я питаю, що ти справді хотів би отримати в подарунок.

— Є тільки єдина річ, завдяки якій я зміг би закінчити найважливіший проект мого життя. Але це, мабуть, неможливо.

— Це той супер-супер-суперсекрет?

— Саме він, — тато почухав потилицю. — Знаєш, я не можу тобі всього розповісти. Але мені приємно, що ти турбуєшся про мене.

— Ми родина, — Фелікс знизав плечима. — Тому повинні дбати один про одного.

— Придивися до деяких людей, — тато непомітно вказав на жінку в хутряній шапці, яка стояла біля стелажів із соками. Та відкрила пляшку, спробувала сік і несхвально похитала головою. На здивування Фелікса, жінка закрила пляшку і поставила назад, на поличку, після чого взяла наступну. Лише четверта викликала її схвалення.

— Хтось купить зіпсований сік, — промовив Фелікс із жахом. — І в нього розболиться живіт.

— Бачиш, люди подекуди не замислюються про інших, — відповів тато. — А потім так само виховують своїх дітей.

Батько взяв три пляшки соку, відкриті жінкою, і поклав до візка.

— Що ти робиш? — здивувався Фелікс, але тато заспокоїв його жестом.

У відділі електроінструментів він поклав у візок акумулятор для безпровідного дриля, три рулони ізоляції і багато речей, назву яких більшість людей навіть не знає. Вони обійшли півмагазину, а у відділі з косметикою знову зустріли ту жінку в хутряній шапці. Тато під’їхав ближче і, поки жінка нюхала пробники парфумів, непомітно поклав три пляшки до її возика. Потім, зваживши щось у голові, поклав ще й акумулятор до дриля.

— Я передумав, — сказав батько, посміхнувшись. — Ми вже маємо акумулятор.

Вони стояли у короткій черзі до каси. На жаль, Фелікс із візком відійшов на досить велику відстань від попереднього покупця. На вільне місце втиснувся якийсь мускулястий молодик, підстрижений під «їжачка». У його возику було лише пиво.

— Перепрошую, — промовив тато. — Тут черга.

— Знаю, — лаконічно відповів качок і почав оглядати стелажі з газетами.

Фелікс подивився на тата і нахилився, вдаючи, що шукає щось на стійках із жуйкою. Хлопець витягнув фломастер і обережно домалював по додатковій рисці на штрих-кодах етикеток пляшок, до яких йому вдалося дотягтися. Коли дійшла черга качка, той почав викладати свій товар на стрічку каси. За мить касирка взяла першу пляшку і пройшлась по ній сканером. Каса запищала, показуючи, що не зрозуміла коду. Те саме сталося і з кількома іншими пляшками.

— Ви взяли пляшки із зіпсованим штрих-кодом, — промовила з навченою люб’язністю касирка. — Їх багато, тому ви повинні повернутися та обміняти на пляшки із правильним штрих-кодом.

Качок почервонів, але погляд охоронця, який стояв неподалік, притишив його запал до дискусії. Він поскладав пляшки до возика і, тихо лаючись, подався їх міняти. Фелікс із татом удавали, що аналізують написи на етикетках жувальної гумки. Потім вони почали сміятися.

— Я могла б ввести коди вручну, але… — усміхнулась до них касирка.

Коли вона все пробила, то разом із чеком подала купон для конкурсу під назвою «Виграй святковий скарб».

— Що це може бути за скарб? — запитав Фелікс.

— «Універсальний кухонний робот», — прочитав тато і відклав купон на стіл біля каси. — У нас уже є кілька кухонних роботів. Нехай хтось інший виграє.

Задзвенів мобільний. Тато відповів і приснув сміхом.

— Добре, вже їдемо, — батько вимкнув телефон і сказав Феліксу: — Пан Соболяк зайшов позичити розвідний ключ, але Цабан вирішив, що це пограбування. Він застрибнув на сусіда і тепер лежить зверху, не дозволяючи навіть поворухнутися.

— Але ж Цабан його любить.

— Тільки через огорожу. Ми мусимо поспішати, бо бабуся не може переконати пса злізти з пана Соболяка. І коли цей чувак навчиться користуватися дзвоником?

— Тато! — звернувся Фелікс. — А бабуся справді бачила німців, які ховали скарб?

— Ну, знаєш, як буває з бабусями, — промовив тато, пхаючи возик у бік паркінгу. — Вона не пам’ятає всього надто добре, тож те, про що забула, вигадала. Можеш сам її запитати, чи вона впевнена в цьому.

* * *

— Я розпитав бабусю, — сказав Фелікс друзям у понеділок, коли всі сиділи у штаб-квартирі на горищі. — Здається, вона це не вигадала. І в мене є ще щось, — він витяг із кишені фотографію, яка лежала в книжечці, аби не зім’ялася. На свiтлині було зображено кількох людей, що стояли перед маленьким костьолом.

— Треба тільки дізнатися, де він розташовувався, — промовив Нет. — Може, бабуся показала б нам це місце.

— Не думаю, що ми змогли б її вмовити на таке. Останнім часом вона погано почувається. Врешті, там усе зараз інакше.

— Що це за люди? — запитала Ніка.

— Ця дівчина — бабуся Люся, — відповів Фелікс. — Інших не знаю.

— Важко собі уявити, що колись вона була така худа, — буркнув Нет, розглядаючи фігуру в кольоровій легкій сукні, з товстою косою навколо голови.

— Час плине. Сам будеш колись дідом із вусами і лисиною.

— У мене ніколи не буде вусів! — поспіхом відреагував Нет.

— Якщо дійсно хочете це зробити, — сказала Ніка, — то ходімо краще знайдемо якусь мапу, план чи ще щось. Щоб переконатися, чи це взагалі має сенс.

* * *

На наступній перерві друзі пішли до бібліотеки. Пані Ненайкраща окинула їх підозрілим поглядом. Учні ввічливо привіталися, проминули її стіл і прокралися між стелажів, відчуваючи, як очі бібліотекарки свердлять їхні спини. Школярі відшукали відділ архітектури і почали переглядати полички. Вони знайшли альбом зі світлинами старої Варшави і підійшли з ним до столика. Нет витягнув із задньої кишені зім’ятий і потертий читацький квиток.

— Ми б хотіли це подивитися в читальні, — промовила Ніка.

— Альбом зі старими фотографіями міста, — буркнула пані Ненайкраща із щирим здивуванням. — Не розумію, навіщо вам це, але перевірю потім, чи не бракує сторінок.

У читальні трійця всілася за стіл у найдальшому кутку приміщення.

— Маю бажання домалювати тут кілька нових будинків, — промовив Нет, зиркаючи у бік стола бібліотекарки.

Вони відкрили альбом і почали його гортати.

— Погляньте, яким дивним здається середмістя без хмарочосів, — промовив Нет. — Усі будинки однакові. Можна було загубитися.

— Бабуся говорила, що пам’ятає довоєнну Варшаву як чудове, елегантне місто, — заперечив Фелікс.

Вони продивилися півальбому і з подивом побачили фотографію потрібного костьолу, хоча й з іншого ракурсу, ніж на родинній світлині Фелікса.

— «Костьол святого Йосипа», — прочитала Ніка. — Він був дуже старим. Йому присвятили півсторінки.

На сторінці біля фотографії діти побачили мапу старої околиці з намальованим силуетом костьолу.

Фелікс витягнув із рюкзака зім’ятий сувій білого паперу.

— Це папір для сніданків? — здивувався Нет.

— Це технічна калька, — пояснив Фелікс.

Він розрівняв кальку на сторінці й почав обводити олівцем силует костьолу і вулиць.

— Тут немає географічних координат, але головні вулиці, напевно, не переносилися, — промовив він. — Досить накласти цю кальку на сучасну паперову карту міста, і маємо.

— Якщо мапа буде того ж масштабу, — буркнув Нет і потягнувся до телефона. — Завантажу Манфреда пошуками.

Фелікс закінчив обводити найважливіші елементи і скрутив кальку. Нет підняв телефон над книжкою і зробив фотографію. Потім сфотографував ще опис і вицвілий родинний знімок.

— Тож нам бракує ще однієї важливої речі, — сказав Фелікс. — Плану будинку. Костьол, навіть такий маленький, — це будівля двадцять метрів завдовжки і десять завширшки. Не знаю, де розташовувався вхід у підземелля.

— Нам потрібен більш детальний план, — визнав Нет. — Такий, де є всі стіни, сходи і вікна. Для настільки важливої пам’ятки це не буде проблемою.

— Знаєте, про що я подумала? — запитала Ніка. — Якщо насправді це така цінна пам’ятка і її не відбудовували до цього часу, то…

— …на цьому місці стоїть якийсь будинок, — закінчив за неї Фелікс.

— Так чи інакше, оскільки ми вже тут, то пошукаймо ці плани, — запропонував Нет.

Друзі пройшли до відділу архітектури. Ніка знайшла три товсті книжки «Історія архітектури», і вони знову повернулися до столу бібліотекарки.

— Мені прикро, — мовила пані Ненайкраща із задоволенням. — До читальні можна взяти лише три книги. Спочатку мусите віддати той альбом.

— Нас троє, — зауважив Нет. — Тому в нас виходить трохи більше ніж одна книжка на особу.

У Букви зник настрій. Пролунав дзвоник, і на губах бібліотекарки знову з’явилася посмішка.

— Схоже, вам уже потрібно йти, — просичала вона.

— Тоді ми їх забираємо, — промовив Фелікс. — Кожен по одній, а я — ще додатково альбом.

Бібліотекарка примружила очі й зі злістю почала заповнювати їхні формуляри.

— Такі перепади настрою точно їй зашкодять, — сказав Нет, коли вони йшли коридором на урок.

* * *

Наступні дві перерви вони провели на горищі, переглядаючи, сторінку за сторінкою, три книжки. Роздивлялися фотографії, схеми і проекції, але костьолу святого Йосипа так і не знайшли. А в подібних будинках входи до підземелля розташовані в різних місцях.

— О’кей. Нічого тут немає, — підсумував Фелікс. — Ходімо віддамо їх.

— У нас на це два тижні, — нагадав Нет.

— Але ти зробиш це на зло не Букві, а комусь, кому вони будуть потрібні, — зауважила Ніка.

Нет неохоче визнав, що вона має рацію. Він відкрив ноутбук і викликав Манфреда.

— Привіт, Манфреде, зробиш щось для мене?

— Привіт! — озвався Манфред через динаміки комп’ютера. — Звісно ж, я щось зроблю для тебе. А то мені вже трохи нудно.

— Я сьогодні клацнув три фотки. На одній зображено костьол святого Йосипа, на другій — стару мапу, а на третій — опис.

— Так. Є. Текст трохи розпливчастий. Але я впораюся. Що шукати?

— Нам потрібен детальний план цього костьолу. Цікавить, перш за все, вхід у підземелля.

— Шукаєте скарб? — запитав Манфред, конспіративно стишивши голос.

— Я додав йому здатність моделювати голос, — пояснив друзям Нет, після чого промовив до комп’ютера: — Так, але розповім тобі пізніше.

— Ловлю на слові й надалі чекаю на обіцяну камеру на постійній основі. Під’єднай мене до інтернету, якщо можеш.

— Він сам постійно під’єднувався, — знову мусив пояснювати Нет, вмикаючи телефон. — Я не міг його зупинити. І ми трохи посварилися, бо останній рахунок за телефон був величезним…

— Ти не знаєш, що таке розлука. Тим більше із самим собою. Повідомлення відправлене. Зачекай ще трохи, синхронізується. О, вже є, дякую. Гм. Схоже, що це буде важче, ніж я думав. Треба купити доступ до міської бібліотеки. У тебе є п’ятнадцять євро?

— Програми штучного інтелекту торгують між собою? — з недовірою запитав Фелікс.

— Мабуть, — буркнув Нет. — Сподіваюся тільки, що Манфред не потрапить у якусь халепу. То бувай.

Це вже було до Манфреда, оскільки Нет тієї ж миті закрив ноутбук і сховав його в рюкзак.

— Як він упорається, якщо повинен заплатити п’ятнадцять євро? — запитав Фелікс.

— Заробить, — відповів Нет так, наче це було очевидним. — Може собі відкрити рахунок у якомусь інтернет-банку.

— Що?! Рахунок? Комп’ютерна програма? І як він заробить п’ятнадцять євро?

— Я не цікавлюся його приватними справами, — Нет знизав плечима.

Коли вони віддали книжки, пролунав дзвоник. Юні читачі ввічливо подякували і так само ввічливо попрощалися. Пані Ненайкраща тільки фиркнула у відповідь і заходилась перевіряти альбом.

— Що будемо робити зі скарбом, як знайдемо його? — запитав Нет, коли вони швидко поверталися до класу. — Сподіваюся, ми не почнемо чубитися один з одним через нього, як у фільмах про скарби?

— Спочатку знайдемо скарб, — відповів Фелікс, відчиняючи двері до класу географії.

— У мене враження, що для вас школа є місцем для тусовки, — промовила пані Констанція, дивлячись на них. Вираз фізіономії Нета саме вказував, що він погоджувався з учителькою. — Сідайте.

* * *

Того самого дня після уроків друзі поїхали до Нета, аби на великому моніторі подивитися на результати пошуків і локалізувати на мапі костьол. Фелікс спробував прикладати свій малюнок на кальці до плану міста, але за мить полишив ці спроби.

— А чого тут так тихо? — раптом запитала Ніка.

— Тихо? Бо нікого немає вдома.

— Ти знаєш, яку тишу маю на увазі, — наполягала Ніка. — Це відчувається.

Нет зітхнув.

— Тато спить на канапі, — промовив він. — Посварився з мамою через того іспанського скульптора. Мама каже, що тато обмежує її творчо, а тато говорить… краще не буду цього повторювати. Він взагалі останнім часом став дещо нервовим. Ледве не відгепав якогось чувака, що в супермаркеті проліз без черги.

— Мій тато значно спокійніший, — відповів Фелікс, — але покупки в супермаркеті бувають досить емоційними. Хоча мама теж іноді на нього гримає. Останнім разом на вечірці для адміністрації банку у нього з кишені жилетки випав вольтметр і потрапив до чаші з пуншем.

Нет похитав головою і повернувся до перегляду на екрані результатів пошуків Манфреда. Але пошук припинився, і на екрані з’явилася схематична мапа.

— Чекаючи на вас, я дозволив собі переслати фотографії моєму знайомому, спеціалісту з обробки зображень. Його звати Відоктор, і він дійсно спец. Завдяки знайденим матеріалам йому вдалося розмістити костьол на плані міста з точністю до одного метра. У мене є також детальна проекція стін. На жаль, мені нічого не відомо про вхід до підземелля. А! І не купуй мені тієї камери, яку обіцяв… давно. Я сам її купив. Кур’єр доставить її завтра після обіду. Я вже заплатив.

— Ось так комп’ютерна програма використовує людину, аби поліпшити умови власного існування, — підсумував Фелікс.

— Звідки в тебе гроші? — з підозрою запитав Нет.

— Заробив на консультаціях. Відразу ж купив акції однієї телекомунікаційної фірми. До вечора зароблю на цьому… але це не важливо. Як мапа?

— Вона класна! — похвалив Нет. — Проте що означають ці дві безперервні лінії перед входом до костьолу?

— Це фундамент теперішнього будинку — офісу «Mexport»[5]. На жаль, він стоїть саме на місці, де перед цим стояв костьол. Шкода.

— Ти хочеш сказати, що на руїнах церкви звели новий будинок? Так, як ми і думали. Це капець…

Нет відкинувся у кріслі, а Фелікс і Ніка розчаровано перезирнулися.

— Не зовсім, — озвався Манфред. — Будинок не має підвалу, тож його підземна частина може бути неушкодженою.

— Ну звісно! — оживився Нет. — Вони викопали рів під фундамент і не мусили перевіряти, що там нижче.

— Є тільки одна проблема, про яку ми не подумали, — промовив Фелікс. — Якщо в них немає підвалу, як ми спустимося в підземелля? Там тільки підлога — і все.

— Можеш це перевірити? — запитав Нет, присуваючись із кріслом до монітора.

— Уже перевірив. Згідно з планами… там немає жодного входу.

* * *

Друзі обійшли калюжу і зупинилися на вулиці, перед входом до офісу «Mexport».

— Слід визнати, що твої шузи відповідають такій погоді, — промовив Нет, дивлячись на мартенси Ніки.

— У мене шузи, які відповідають будь-якій погоді, — наголосила дівчина. — Як ми туди потрапимо?

— Зайдемо з головного входу, — відповів Фелікс, роздивляючись людей, що входили і виходили з будинку. Це не була елітна будівля, в якій розташувалися офіси найкращих фірм, тож люди були одягнені недорого. Друзі помітили там когось, схожого на бізнесмена; також туди пройшли мама з малюком, якась бабця й огрядна жіночка з пластиковими торбами. Звідти вийшли жінка і двоє чоловіків, вдягнені у сіро-блакитні комбінезони. Один із чоловіків кинув на землю недопалок. Ніка, побачивши це, наморщила носик.

— Нікому нічого не говоріть, дивіться поперед себе, — наказав Фелікс і поправив куртку. — Мусимо вдавати, начебто напевне знаємо, куди і для чого йдемо.

Вони перейшли вулицю, піднялися сходами, штовхнули двері й проминули стіл охоронця, який навіть не відірвав погляду від телевізора. Трійця підійшла до рецепції і вже вирішила сховатися за великою штучною ялинкою, але, на жаль, дівчина на рецепції не мала наміру просто так їх пропустити. Вона посміхнулася так, наче говорила «Стоп! У чому справа? » Нет поліз у рюкзак і натиснув кнопку на комп’ютері. Дівчина на рецепції тільки-но відкрила рота, як задзвонив телефон. Вона жестом наказала дітям затриматися і підняла слухавку.

— Рецепція, слухаю. Алло, алло.

Вона знизала плечима і поклала слухавку, але телефон відразу задзвонив знову. Коли дівчина підняла слухавку, задзвонив ще один апарат, а потім і третій, і ще факс. Друзі прослизнули повз дівчину, яка занадто переймалася телефонними дзвінками. Вона вже, мабуть, і забула про незвичайних гостей.

— Подякуй від нас Манфредові, — промовив Фелікс.

— Це не він, — обурився Нет. — Я сам це зробив. Мушу практикуватися. Не годиться постійно використовувати Манфреда.

Уздовж стін коридору стояли ряди шаф. Фелікс перевірив кожну з них. Нарешті одна виявилася незамкненою, і хлопець зазирнув усередину. Там була купа припорошених папок і багато вільного місця.

— Залазьмо сюди, — за мить усі вже опинилися у шафі.

Діти провели у схованці майже дві години. Вони не розмовляли, щоб їх, бува, ніхто не почув. За допомогою ліхтарика Ніка читала книжку, а Нет у навушниках грав на комп’ютері. Він припинив, коли Манфред повідомив, що сідає батарея. Фелікс просто дрімав. Усі вийшли з шафи, коли зовні все затихло. На паску рюкзака, на висоті плечей, Нет прикріпив маленьку камеру, аби Манфред у разі потреби міг їх попередити.

— Добре, ніхто не залишився після роботи, — промовив Фелікс, коли вони рушили коридором. — Вигадаймо, що можуть діти у нашому віці о цій порі робити в офісі.

— Яка різниця? — здивувався Нет.

— Краще приготуватися, якщо хтось запитає.

— Спокійно: охоронець сидить біля самих дверей і влипнув у телевізор. Якщо не звалимо якийсь вазон, він не відірветься від екрана.

— Тут, — промовила Ніка, зупиняючи їх.

— Що «тут»? — запитав Нет.

— Тут є вхід до підземелля.

— Звідки ти знаєш?

— Просто знаю, — вона знизала плечима. — Під підлогою є порожнеча, а тут вхід.

Хлопці з підозрою подивилися на подругу, але нічого не сказали. Фелікс натиснув на ручку і відчинив двері. Вони увійшли до якоїсь кімнати, замкнули за собою двері й увімкнули світло. Друзі опинилися на невеликому складі. Усі стіни займали стелажі, на яких стояли пляшки з рідиною для миття підлоги, лежали ганчірки, паперові рушники і подібні речі. Діти подивилися під ноги на потерте, у сіро-бурі квадрати, килимове покриття. Три чверті килима ховалися під стелажами. Витягнути його було б проблематично.

Фелікс вийняв з кишені складаний ніж і став на коліна. Він мацав рукою підлогу, аж поки не відчув потовщення у формі великого квадрата.

— І так цей килим пора було міняти, — промовив він і засунув ніж у межу одного з квадратів. Ніж увійшов у матеріал занадто легко. Хлопець витягнув його, засунув у щілину палець і… відвернув еластичний край лінолеуму, вже кимось раніше відсунутий. Перед очима друзів з’явився металевий люк на петлях і з пласкою ручкою. Хлопці подивилися на Ніку з вдячністю та підозрою.

— Хто йде першим? — запитав Фелікс, піднімаючи люк.

Друзі подивилися на нього з невинними обличчями.

— Так я і думав, — промовив Фелікс і глянув униз. Круті сталеві сходи закінчувалися бетонною підлогою. Він зітхнув і став спускатися, освітлюючи шлях ліхтариком. У цьому було мало приємного — світла ледь вистачало на кілька метрів.

Нет і Ніка спустилися, не чекаючи на запрошення. Фелікс повернувся, потягнув килим і закрив люк. Вони сподівалися, що їх ніхто не помітить.

— Хоч би тут не було щурів, — буркнула під ніс Ніка.

Вони йшли коридором два метри завширшки. Під стелею пролягали труби та товсті кабелі. Бетонні стіни не були навіть поштукатурені.

Раптом Ніка почала вищати і щось струшувати із себе. Нет нервово кинувся до стіни, знайшов вмикач і натиснув — до того як Фелікс устиг його затримати. Під стелею замиготіли і ввімкнулися флуоресцентні лампи. Ніка з огидою знімала з себе старе павутиння. Хлопці зітхнули.

— Манфреде, тут не повинно бути підвалу, — сказав Нет.

— На планах його не було. Я можу аналізувати тільки те, що…

— Можеш знайти кращі плани?

— Телефон не ловить тут зв’язку. Врешті мушу економити сили, бо батарея майже сіла. Як ти пам’ятаєш, останню годину ти грався.

Вони рушили вперед. Через кілька десятків метрів коридор закінчився сталевими дверима. Фелікс натиснув на ручку, але та не піддалася. Лишень разом їм вдалося трохи посунути двері.

— Вони застрягли, — сказав Фелікс. — Багато років їх ніхто не відчиняв.

— Що б це не було, — зауважила Ніка, — це точно не те середньовічне підземелля костьолу. Ми повинні повернутися.

— Відступити зараз? — обурився Нет і один натиснув на двері з подвійною силою. Вони заскрипіли і зрушилися ще на сантиметр.

— Ми не знаємо, що за цими дверима, — промовила Ніка.

— То йдіть сюди і допоможіть мені їх відчинити, — сказав Нет.

Усі разом вони знову налягли на ручку. Двері заскрипіли, несподівано відсунулися — і вся трійця впала на підлогу.

Нет першим піднявся, допоміг підвестися Ніці й схопився за ручку, але завагався. Зі щілини долинав якийсь шум. Друзі перезирнулися.

— Навіть не віриться, що ми дійсно це зробили, — промовила Ніка.

Вони штовхнули двері. Ті виявилися дуже важкими та повільно оберталися на петлях — від їхнього скрипу аж луна пішла. За дверима панувала цілковита темрява. Світло ліхтариків вихоплювало тільки поодинокі речі, яких діти не могли розпізнати.

— Ти ліворуч, я праворуч, — рушив Фелікс, поплескавши Нета по спині. — Знайдемо вимикач.

На тремтячих ногах друзі перетнули металевий поріг. Вони стояли на невеликому підвищенні, оточеному з двох боків перилами. З третього боку були сходи донизу. Нет намацав вимикачі й натиснув на один з них. Флуоресцентні лампи під стелею замиготіли, і школярі побачили бетонне приміщення площею зі шкільний клас. Під стіною навпроти стояли великі сталеві шафи, біля них — багатоконфорні плити старого зразка, раковини та кухонні шафки. Збоку виднілися зіставлені одна на одну скрині з хитромудрими позначеннями, а за ними — металеві шафки для одягу. Посеред зали стояв довгий стіл і кілька десятків стільців. А на стіні, де були двері, висіли якісь прилади. З них виходили труби, що повертали під стелею.

— Це все стоїть тут років із сорок, якщо не більше, — оцінив Фелікс.

Кількома сходинками діти спустилися на бетонну підлогу.

— Краще нічого не чіпайте, — промовила Ніка, роззираючись із помосту.

Збоку вони побачили наступні сталеві двері — вже не такі міцні, як попередні.

— Тут давно нікого не було, — сказав Фелікс.

— Невже ніхто не знає про це місце? — запитав Нет. — Хтось же мусить платити за світло.

— Я не говорив, що ніхто не знає, — тільки те, що тут нікого не було, — спростував Фелікс.

— Це схоже на помешкання, але хто захоче тут жити?

— Це покинуте бомбосховище.

Запала тиша, і знову вони почули якийсь шум. Його джерелом була одна з машин, що стояла під стіною.

— Може, це ракета? — запитала Ніка.

— Це сховище, а не бункер, — пояснив Нет. — Тут немає ракет.

Вони стали перед машиною, не знаючи, що робити і чи потрібно взагалі щось робити.

— Щось там крутиться, — повідомив Нет, заглядаючи в отвір, — і дмухає.

— Цей протяг рухає лопатями вентиляторів, — із полегшенням промовив Фелікс, нахиляючись до приладу. — Краще зачинимо ці двері, а то ще при вході, бува, піднімуть килим.

Ніка, яка досі стояла на помості, зачинила двері. Шум зник.

— Сховище, якого немає на планах? — запитав Нет. — Для чого сховище, якщо про нього невідомо?

— Колись усе приховували, — відповів Фелікс. — Хтось приховав плани, а потім забув по них. Може, за наступні тридцять років хтось інший на них випадково натрапить.

Вони підійшли до дверей і відчинили їх, цього разу без жодних проблем. Півкімнати займало двоповерхове ліжко. Були ще ванна і маленька комора.

— Класна прогулянка, — промовив Нет. — Мені тут дійсно подобається, непогане місце для вечірки. Але де ж скарб?

— Не скигли, — сказав Фелікс. — Ти ж сам хотів, щоб ми його шукали.

— Скільки років бабусі Люсі? — запитав Нет.

— Десь вісімдесят, а що?

— А в неї немає проблем із пам’яттю? Може, вона вигадала… тобто… їй лише здається, що був якийсь скарб…

Фелікс подивився на нього так, що Нет замовк.

— Дивіться! — вигукнула Ніка, вказуючи під стіл.

Трійця нахилилася і побачила… недопалок. Фелікс підняв його і понюхав.

— Свіжий, — скривився він. — Хтось зовсім недавно тут був. Швидше за все, це він розрізав килим.

— А зараз його тут немає? — Нет неспокійно роззирнувся.

— Немає. Він нічого не знайшов і вшився. Втім, це зовсім не означає, що й ми нічого не знайдемо.

— Знаєте що? — раптом запитав Нет, блідніючи. — Я згадав про банду «Невидимих». Може, Мортен стежить за нами і знає, що ми плануємо? Ватажок бандитів, мабуть, дуже терплячий. Зачекає, поки ми вийдемо, привласнить наш скарб, а нас прибере… Я реально починаю боятися.

Друзі подивилися на нього, але приховали свою тривогу за усмішками; у відповідь Нет тільки знизав плечима. Вони передивилися шафки і непрацюючі холодильники, але скрізь було порожньо. Потім шукачі пригод повернулися до довгої зали.

— Сховище завжди має більше ніж один вихід, — промовив Фелікс, розмірковуючи. — Якщо будинок завалиться, то люк не вдасться відчинити. Тоді що з того, що ти вижив, якщо не можна буде вийти.

— Але я не бачив тут жодного іншого виходу, — відповів Нет.

Фелікс роззирнувся довкола.

— Допоможіть мені пересунути ці ящики, — промовив він.

Вони не переставляли їх, а лише посунули десь на метр від гладенької стіни. Фелікс почав постукувати по ній пальцем. Коли пролунав порожній звук, хлопець витягнув з рюкзака невеличку сокирку і вдарив нею по штукатурці. Вістря зайшло м’яко. Хлопець вдаряв раз за разом, а потім засунув руку у щілину і витягнув зроблений з фетрової плити бутафорний шматок стіни.

Перед очима дітей з’явилися приховані двері. Фелікс натиснув дверну ручку і без проблем відчинив її. У темряві зникав коридор, схожий на попередній. Тільки тут бракувало освітлення.

— Манфреде, — покликав Нет. — Куди веде цей коридор?

— Якщо не помиляюся, то назовні, на вулицю. Але можливо, що я загубився.

Діти перезирнулися і переступили рештки плити. Вони зачинили за собою двері й, освітлюючи шлях ліхтариками, рушили вперед. Незабаром бетон закінчився, поступаючись місцем цегляному вузькому коридору з арками. Перед ними був поворот.

Ніка зупинилася і поклала долоні на блискучу від вологи стіну. Хлопці дивилися з очікуванням на те, як вона стоїть із заплющеними очима, мов до чогось прислухається.

— Ти лозохід, чи що? — запитав Нет, але придивився до стіни. — Там щось є?

— Там є коридор, який веде до підвалу того костьолу, — повільно промовила дівчина.

— Немає дверей, — розхвилювався Нет. — І що зараз? Треба принести дриль, молоток і долото?

— Якби існували двері, то вже не було б скарбу, — зауважив Фелікс. — Пам’ятаєте того гнома із замку? Пам’ятаєте, як він дивився крізь скелю?

— Ну так, той чувак зирить, мов рентгенапарат, — визнав Нет.

— Нам не потрібно її свердлити. Просвітімо цю стіну.

— Чим?

— Ще не знаю, але щось вигадаємо. Зараз ушиваймося звідси. Світло вимкнемо, як повернемося.

Вони рушили далі звивистим коридором. Наступні сталеві двері привели їх до підземного тунелю із силою-силенною кабелів, покладених уздовж стін, майже як на поличках.

— Це електричні або телефонні кабелі, — промовив Фелікс. — Ми в тунелі під якоюсь із вулиць.

— Манфреде, — покликав Нет. — Де ми є?

— Мені здається, що під вулицею Спільною. Якщо цей мур належить костьолу, то це означало б, що мої розрахунки неточні на якихось п’ятнадцять метрів і руїни вже поза будинком «Mexport».

— Дякую, що принаймні зміг визнати свою помилку.

— До ваших послуг. І зичу того самого й вам.

— Що? — Нет почав гніватися. — Про які такі помилки ти говориш?

— Заспокойтеся, — перервав їх Фелікс. — Краще ходімо звідси.

— А я відключаюся. Батарея сідає.

За кілька кроків вони знайшли металеву драбину, що вела нагору, піднялися по ній, спільними зусиллями підняли люк і відсунули його вбік. Першим вийшов на повітря Фелікс. Він допоміг вибратися Нету та Ніці, після чого спільники з глухим гуркотом повернули люк на місце. На щастя, ніхто нічого не помітив.

Друзі сиділи на порожньому тротуарі перед святково прикрашеним магазином продуктів здорового харчування, аж поки їм не стало холодно.

— Маємо такий вигляд, наче нас витягли зі сміття, — промовила Ніка, підводячись. На її куртці з’явилася нова дірка.

Хлопці теж піднялися і подивилися один на одного: усі в павутинні, штукатурці й пилюці. Вони обтрусилися і почали радитися, як пояснити вдома, чому так забруднилися.

— Як ви думаєте, хто був там до нас? — запитав Фелікс. — Хто розрізав килим і залишив недопалок?

— Нічний охоронець? Може, один з тих робітників, яких ми бачили перед входом? Це невідомо. Багато людей палить і багато з них машинально кидають недопалки на землю.

— Нете! — Фелікс схопив хлопця за рукав і вказав на скляну стіну ресторану. — Чи це не твоя мама?

Нет подивився у вказаному напрямі та застогнав. Його мама, з червонішими, ніж зазвичай, губами, в елегантній сукні, сиділа за столиком із чоловіком, який був схожий на венесуельського таксиста.

— Це, напевно, той скульптор, — зітхнула Ніка. — Як романтично…

— Навіть не хочу на це дивитися! — прошипів Нет і рушив у бік автобусної зупинки — настільки енергійно, що пил сам обсипався з його одягу.

У тіні за деревом стояв кремезний чоловік. Він майже не рухався і дивився на друзів з-під капелюха. За кілька хвилин до нього підійшла жінка в довгому плащі. Вони обмінялися кількома словами і щезли у темряві.

* * *

Наступного дня на додаткових заняттях із професором Бутлером, чи, як його називала Ніка, Плюгавцем, вони отримали особливе завдання. Професор видав їм малярські лопатки і маленькі відерця. Він наказав зішкрябати трохи пташиного посліду з підвіконь. Ніка відмовилася це робити і з відстані кількох метрів тільки спостерігала за хлопцями, як ті з огидою шкрябали бляхи.

— Для чого це вам? — запитав Нет, коли вони повернулися і поставили на стіл до половини наповнені відерця.

— Це єдиний спосіб заохотити ромашку танцювати, — пояснив професор. Він поклав уміст відерця до скляної пробірки, додав води та добре розмішав. Друзі затулили носи, дивлячись на каламутну рідину. Ніка демонстративно відвернула голову.

— Bellis clakierus[6]>, — промовив він м’яко, знімаючи з підвіконня горщик з ромашкою. Він влив у горщик вміст пробірки, поставив перед ним плеєр і увімкнув музику. — Це мій скромний внесок у прогресивну ботаніку.

Квітка почала кивати пелюстками у ритм, а за мить уже ціле стебло вигиналося, як гавайська танцівниця. Нарешті вона стала плескати найвищими листочками.

— Мене вже ніщо не здивує більше, — застогнав Нет, з роззявленим ротом витріщаючись на квітку. — Як ви це зробили?

— Танцюючу ромашку я отримав шляхом еволюційного добору, — пояснив Бутлер. — Це простий метод, хоча й потребує багато часу. Я беру десять ромашок і вмикаю музику. Якщо якась із них хоча б кивне, ту відбираю. А ті, що залишалися, я віддавав пані Пумпернікель, аби вона посадила їх у шкільному садку. Жорсткий відбір! А та, яка кивне, у наступному поколінні дає трохи більше квіток. Я відбираю ту, яка киває найсильніше, а решту — до пані Пумпернікель. І так багато поколінь ромашок. Потім вигравали ті, які кивали у ритм, а врешті з’явилася і така, яка танцює і плескає. Це просто, правда?

Друзі дивилися то на нього, то на квітку.

— Варто для цього було шкрябати підвіконня, га? — професор променисто усміхнувся, виставляючи жовті зуби. — За тиждень покажу вам негативну ялинку.

— Навіть не хочу знати, що таке негативна ялинка, — промовила Ніка після заняття, коли вони їхали автобусом, щоб продовжити шукати скарб.

— Не перебільшуй, — спробував її заспокоїти Фелікс. — За винятком шкрябання пташиного лайна, заняття навіть прикольні.

— Цікаво, чи директор Ромашка знає, що відбувається на заняттях? — риторично запитала Ніка. — Ми годували мухоловку, садовили верескливі гриби на спину ропухи, гіпнотизували дикий виноград, щоб він удавав змію, встановлювали радіо на станції з класичною музикою, а зараз збирали пташиний послід для танцюючої квітки. Він псих!

— Не те що ми, — насмішкувато відповів Нет. — Троє нормальних дітлахів, які зараз залізуть до каналізації… Дивіться! — раптом крикнув він, вказуючи у вікно.

На великому екрані на даху будинку, в перервах між рекламою, висвітлювалися останні новини. Цього разу великі жовті літери складалися у напис: «Банда «Невидимих» зі своїм ватажком знову нападає на банки». Друзі вглядалися в напис, поки він не зник, замінившись рекламою багатофункціонального пилососа.

— Я дійсно думаю, що Мортену не до нас, — підсумував Фелікс, намагаючись говорити спокійно. — Він і далі робить своє і не буде ризикувати попастися через нас.

Нет і Ніка нічого не відповіли, але настрій у них погіршився.

За півгодини, вже у кращому настрої, вони стояли над знайомим люком — цього разу гарно екіпіровані. Діти вдягли старі велосипедні шоломи (Ніка позичила у Нета) і спустилися під землю, намагаючись, щоб їх ніхто не побачив.

— У мене немає нічого, щоб просвітити стіни, але, може, і так усе вдасться, — промовив Фелікс.

Він закріпив на лобі потужний ліхтарик і витягнув з рюкзака безпровідний дриль, довге свердло та захисні окуляри, вставив свердло до щілини між цеглинами і увімкнув дриль. Але одразу ж вимкнув — гуркіт, який рознісся у невеличкому приміщенні, був потужним.

— Як думаєте, його чутно нагорі? — запитав він.

— Сумніваюся, — відповів Нет і затулив вуха. — Свердли.

За мить свердло натрапило на порожнечу. Фелікс відклав дриль і витягнув з рюкзака щось на кшталт товстого кабелю з блискучою кулькою на кінці. З другого боку короткого дроту був примотаний маленький рідкокристалічний екран.

— Це ендоскоп, — пояснив він. — Його має вистачити.

Він увімкнув монітор і обережно просунув прилад в отвір. Друзі зібралися навколо екрана. У блідому світлі діода вони побачили підлогу, вкриту товстим шаром пилу і цеглин. Це був якийсь коридор — на вигляд старий, може, навіть дуже старий.

— Якось… шкода дірявити таку гарну стіну, — промовив Фелікс, оглядаючи цегляну кладку.

— Тим більше, що ми не можемо це зробити, — додав Нет. — Але принаймні знаємо, що Мортен не влазив сюди до нас.

— Розслабся! Ти ж сам говорив, що йому не до нас… Витягнемо кілька цеглин.

— Може, я не знаюся на будівництві, — втрутилася Ніка, — але щось мені підказує: якщо ми витягнемо пару цеглин, цей вхід завалиться.

— Якщо зробимо це правильно, — запевнив їх Фелікс, — то не завалиться.

Він вставив у дриль тонше свердло, поправив захисні окуляри і з дещо меншим шумом занурив його у шов між цеглинами. Коли свердло зайшло досить глибоко, хлопець посовав дрилем урізнобіч. Свердло розкришило штукатурку, піднімаючи хмари пилу, які заповнювали коридор. За мить тріск стихнув, а цегла трималася тільки зверху на розчині. Фелікс стукнув по ньому тупим кінцем топірця, і цегла з тихим тріском піддалася й упала. У такий же спосіб вони витягли наступні цеглини з нижнього ряду, але дві цеглини з вищого ряду досі трималися. По черзі хлопці пробили трикутний вхід до таємного тунелю.

Підсвічуючи собі ліхтариками, спільники залізли всередину. Якісь п’ятнадцять метрів тунель ішов прямо, аж поки не закінчився сходами, що вели нагору. Друзі пройшли крізь отвір і дісталися сходів. Неподалік почулися голоси.

— Вони випередили нас, — злякався Нет. — Люди Мортена вже тут!

Школярі піднялися кільканадцятьма запиленими сходинками до наступної частини коридору. Юні шукачі скарбів обережно і повільно робили кожен крок, оминаючи викришені фрагменти муру, що випали зі склепіння. За поворотом з’явилося якесь світло; голоси ставали дедалі виразнішими. Їх супроводжував металевий писк, що тривав кілька секунд.

— Вони дісталися нашого скарбу, — знову застогнав Нет. — А нас пристрелять.

— Можеш замовкнути? — попросила Ніка. — Це мабуть… через каналізацію з вулиці. Ми не бачили, щоб сюди хтось заходив.

— Бо це банда «Невидимих»…

— Але ж це не означає, що вони дійсно невидимі, — запротестував Фелікс. — Просто вони класно никаються.

— Так було, коли бандити з’явилися всередині банку, і ніхто не побачив, щоб вони заходили. Телепортуються?

— Просто… треба бути обережнішими.

Незважаючи на нарікання, Нет дедалі швидше вів їх до цілі. За мить вже виднілося джерело світла — три перпендикулярні отвори в стіні коридору. Вони тихенько підійшли навшпиньках. Це були вузькі вікна з арками, красиво викладені цеглою і досить широкі, щоб крізь них вдалося пролізти. Друзі завмерли від несподіванки. З іншого боку, значно нижче, безліч фігур кружляло великою, яскраво освітленою залою. Діти одразу впізнали місце. Це був Центральний вокзал, а саме — підземні перони. Власне зараз, гальмуючи з виском, в’їжджав потяг.

— Як це можливо? — запитала Ніка, коли вони нарешті повірили в те, що бачили.

— Манфреде! — Нет постукав у мікрофон. — У тебе є що нам сказати?

У відповідь була тиша.

— Здохла батарея! Що за «дрова»!

— Ти мав його зарядити, — зауважив Фелікс, — або не грати аж стільки.

Вони пішли далі. За наступним поворотом шлях перегородила купа руїн, що сягала аж стелі.

— Це капець, — сказав Нет, зняв рюкзак і сів на цеглу.

Ніка залізла на сміття й освітила стіну.

— Ходіть сюди! — закричала вона. — Достатньо буде відсунути кілька цеглин.

Вони підійшли до неї й заходилися розгрібати завал. За мить побачили шматок кам’яної фрамуги. Підлітки працювали, доки не відкрили великий фрагмент дерев’яних дверей.

— Гадаю, Манфред не помилився, — промовила Ніка. — Непоганий гак ми зробили, і знову опинилися під тим будинком.

— Чекайте, — зупинив їх Фелікс. — Двері відчиняються всередину. Може, вони не замкнуті на ключ.

Він узяв топірець і встромив його між дверима і купою руїн, потрапляючи в ручку. Потім натиснув — і ручка відпала. Двері відчинилися, звільняючи маленьку цегляну лавину. Друзі, забувши про обережність, скотилися по сміттю й опинилися на підлозі. За дверима вони побачили таку ж купу руїн, що сягала самого склепіння, а посередині стояла…

— Скриня! — крикнув Нет.

— Повна снарядів без запобіжників, — додала Ніка.

— Спокуха, відчинимо її обережно.

— Але рвоне вона не так обережно.

Дослідники детально роздивилися знахідку. Вона не була схожа на скриню князя Святополка із замку на Котячій скелі. Це була звичайна металева скриня, в якій колись, напевно, транспортували гранати.

— А якщо там і дійсно гранати? — не вгамовувалася Ніка.

Хлопці подивилися на неї. Її руде кучеряве волосся стало сивим через осілу пилюку. Зрештою, вся трійця мала не найкращий вигляд. Окуляри Нета, здавалося, мали в собі матове скло. Може, ця втома й справді затьмарила розум.

— Гаразд, — промовив Фелікс. — Ти маєш рацію. Відкриємо її на відстані.

— Ти захопив із собою якогось робота? — запитав Нет.

— Ні, але захопив мотузку.

Вони зав’язали мотузку навколо хвату кришки, встановивши в нього топірець, і протягли над держаком, щоб вийшов важіль. Далі протягли її крізь щілину й обережно розмотали до повороту коридору. Порахували до трьох і разом смикнули.

Нічого не вибухнуло. Було чутно лише шум падіння топірця.

— Чекайте! — затримав їх Фелікс. — Годинниковий механізм. Там може бути детонатор.

Вони почекали секунд зо двадцять і повернулися до зали. Скриня була відчинена, а в ній… Срібні келишки і миски, золоті каблучки, намиста з перлин і шкатулки. Усе те напхано поспіхом і без сортування.

— Вау!.. — зітхнув Нет, а Фелікс і Ніка промовили те саме, але без звуку.

Вражені, вони посідали на запилюжені руїни.

— Наш скарб, — промовила Ніка.

— О боже! Як ми потягнемо його додому? — запитав Нет, чиї очі блищали не гірше за золото.

— А чи нам не потрібно його передати до музею? — обережно запитала Ніка.

— Потрібно, — визнав Фелікс, — але спочатку знайдемо те, що належить моїй родині. Подивимося, що там є.

Вони почали все викладати на підлогу; дрібні речі складали у келихи та на тарілки. Під шаром коштовностей, скриньок і срібних таць лежала товста, загорнута у тканину книга. Нет відкрив її і придивився. Сторінки були заповнені якимись цифрами та розрахунками.

— Бухгалтерська книга, — сказав він і відклав її. — Імовірно, вона вже нікому не потрібна.

Він витягнув оздоблену коштовним камінням музичну скриньку, але вона була зіпсована і не хотіла грати. Ніка обережно погладила потрійну низку перл, із застібкою, прикрашеною діамантами. Фелікс приміряв до джинсів золотий кишеньковий годинник з написом.

— «Patek Philippe»[7], — прочитав він голосно. — Цікаво, чи він дорожчий від «Casio»[8]…

Їхні очі блищали, губи машинально промовляли щось на кшталт «ох, щоб тебе» і «оце ж треба».

— Мені це, мабуть, наснилося, — стогнала Ніка, приміряючи каблучку з великим смарагдом.

— Але як ми поволочемо це через місто? — в очах Нета раптом з’явився справжній розпач. — Нас пограбують.

— Відправимо кур’єрською поштою, — відповів Фелікс і витягнув з рюкзака сувій сірого паперу.

— Ти все це завчасно обмізкував, — промовив Нет, мружачи очі.

— Звісно…

— Чи це не той момент, коли герої починають убивати один одного? — запитала Ніка, одягаючи на свої руді кучерики блискучу діадему.

— Я більше боюся того, хто залишив недопалок, — промовив Фелікс.

— Може, Мортен справді знає про нас, але пожалів зараз і чекає, поки вийдемо зі скринею?

— Припини вже! — фиркнула Ніка. — Що ти з цим Мортеном? Звідки він про нас знає?

Нет угамувався, але не дав себе переконати. Вони повернули скарби до скрині, зачинили її і схопили за ручки з обох боків. Та була дуже важкою — діти ледве витягли її у коридор. Вони сопіли і часто відпочивали, але нарешті дотягли до комори для швабр у будинку «Mexport». Ніка обережно визирнула в коридор і подала знак, що можна йти.

За п’ять хвилин сіра посилка стояла на рецепції.

— Твої батьки заберуть з пошти посилку, за яку треба заплатити? — запитала Фелікса Ніка.

— Якщо їх попередять, то так, — відповів Фелікс. — Але вони можуть її відкрити. Я насправді не вигадав, кому її відправити.

— Мої заберуть, — відповів Нет, — але точно відкриють. Принаймні тато відкриє, бо перевіряє все, що може стосуватися мами.

— Мій тато… — промовила Ніка, опускаючи голову. — Самі розумієте…

— Добре, — вирішив Фелікс. — Відправимо посилку моїм батькам, але адресуємо мені. Може, вони не відкриють.

— Післязавтра Святвечір, — усміхнувся Нет. — Можуть подумати, що це подарунок.

Фелікс товстим фломастером написав свою адресу. Ніка підняла слухавку, набрала номер кур’єрської фірми (Фелікс записав його заздалегідь) і замовила кур’єра на дев’яту годину, коли офіс починав працювати.

Вони повернулися тим самим шляхом, крізь два тунелі, цього разу пам’ятаючи, що треба вимкнути світло. А пролом у стіні замаскували цеглою.

* * *

Наступного дня був тест з інформатики, про який вони зовсім забули. Ніка, яка щиро ненавиділа цей урок, відійшла від своїх принципів і зараз з-під волосся підглядала у зошит Нета.

— Чи використання чорнильної ручки конче необхідне? — запитав пан Ефтіпі, заглядаючи Феліксу через плече. — Чорнило мажеться і робить плями.

— У ній добре перо, — відповів Фелікс. — Ніколи не робило плям.

— Якщо поставиш пляму, я знижу тобі оцінку.

Учитель, заклавши руки за спину, прогулювався павучими кроками навколо острова зі столів і з висоти спостерігав за учнями.

— Мене цікавить, чому ми пишемо тест з інформатики на папері, — буркнув Нет. — І для чого взагалі ми його пишемо…

Насправді половину уроків Ефтіпі проводив із вимкнутими комп’ютерами. Він розпочинав кожен урок екстремально нудним аргументом, у якому надзвичайно часто вживав слова «я» і «мій» разом з яскравими описами успіхів, революційних розв’язань і чудовим порятунком зниклих даних. Якщо ставитися до цього серйозно, можна було б дійти висновку, що Білл Ґейтс чи Лінус Торвальдс[9] проти Ефтіпі — просто цуценята. Та сьогодні він залишив аргументи при собі, бо відчував себе занадто важливим саме за допомогою зарозумілого мовчання. До того ж інформатик був не достатньо спостережливим, аби помітити, що хтось списує.

Фелікс писав самостійно, час від часу звіряючись із папірцем Нета, чи не підводить його пам’ять. Нет намагався пильнувати, аби не викрити свої просунуті знання з інформатики. І це було справжнім мистецтвом — плавати між трійкою й четвіркою, щоб не викликати підозру. Ніка копіювала роботу Нета. Решта списували один в одного, може, за винятком Віктора, який… як завжди, знав усе. Аурелія і Клаудія мали такий вираз на обличчях, мов їм сказали написати тест із китайської мови. Клеменс сопів, крутився і жмакав папірець руками, Оскар робив вигляд, ніби пише через силу, Горацій… Горацій, не розглядаючи, слухняно списував відповіді.

Щойно залунав дзвоник, Ефтіпі зібрав, точніше, забрав аркуші. У Клеменса, який був на половині завдання, він просто вирвав аркуш з-під ручки. Хлопець не встиг прибрати руку, і його аркуш лишився перекресленим.

— Як фахівець можу сказати: тест був без сенсу, — авторитетно промовив Нет, коли вони вийшли на перерву. — Для чого комусь інформація, скільки треків можна записати на CD чи з якою швидкістю той обертається? Через таких учителів люди зненавидять інформатику.

— Так само як через нудні книжки можна зненавидіти літературу, — додала Ніка.

* * *

Коли Фелікс повернувся зі школи, одразу відчув, що з їхнім планом пішло щось не так. Він зняв куртку і увійшов до кімнати. Ялинка стояла в кутку, ще не прикрашена. На канапі сиділи тато з мамою. Мама раптом перестала будь-куди поспішати. Вони обоє з роззявленими ротами дивилися на те, що стояло посеред кімнати. Коли Фелікс зробив ще один крок, то побачив, у чому справа. Власне, це він знав і раніше, але зараз упевнився: предки відкрили посилку і побачили її вміст.

— Я повинен вам дещо пояснити, — промовив він невпевнено, стоячи на порозі. Батьки повільно повернулися до нього.

— Звісно, — погодився тато. — Коли ти говорив про посилку, ми думали про книжки чи диски…

— Ти маєш нам усе пояснити, — додала мама, приглядаючись уважно.

Фелікс зітхнув, сів біля них і розповів всю історію від початку до кінця. Він тільки не згадував про гнома, вирішивши, що так буде краще.

Коли він закінчив, батьки сиділи нерухомо, не в змозі в усе це повірити.

— Бомбосховище? — запитала врешті мама. — Там могли бути ядерні боєголовки.

— Це сховище, а не бункер, — пояснив Фелікс.

— Так чи інакше — це дуже безвідповідально!

Тато встав і схопився за одну ручку скрині. Жестом вказав Феліксу взятися за другу.

— Де хочеш це сховати, тату? — запитав хлопець, насилу піднімаючи скриню.

— Там, де буде найбезпечніше, — у музеї.

— Ти жартуєш? — крикнув Фелікс, ледь не впустивши скриню.

Батько подивився на нього так, що цей погляд означав лише одне — «кінець дискусії». Вони занесли скриню до гаража, поклали в багажник «Ленд Ровера», і тато поїхав до середмістя. Фелікс стояв у дверях і ледь не плакав. Єдиною втіхою залишалося те, що лежало у нього в кишені. Принаймні це він урятував.

Пан Соболяк дружньо помахав йому. Сусід був одягнутий по-зимовому і саме закінчив встановлювати на даху свого «Полонеза» антену, що світилася фіолетовим.

⁵ Вигадана автором фірма.

⁶ У перекладі з латини — ромашка танцююча.

⁷ Відомий бренд дорогих швейцарських годинників.

⁸ Популярна марка японських годинників.

⁹ Білл Ґейтс і Лінус Торвальдс — відомі програмісти. Перший є співвласником фірми Microsoft, яка створила операційну систему Windows; другий випустив на ринок безкоштовну систему Linux (прим. автора).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У штаб-квартирі на горищі запанувала довга тиша, коли Фелікс розповів друзям страшну правду.

— Я боявся, що мої батьки утнуть те саме, — сказав після довгого мовчання Нет.

— Ми все одно повинні були це віддати, — визнала Ніка.

— Дякую, — зітхнув Фелікс. — Думав, що ви оскаженієте. Це не так уже й погано. Виявилося, що ми живемо у вільній країні. У музеї занесли до каталогу всі речі зі скрині. Потім кожен, хто доведе, що щось належало його родині, може отримати свою власність. На жаль, це станеться за два-три місяці.

— Багато часу… — зітхнув Нет. — Відсотка від знахідки, мабуть, не очікується?

— Мабуть, ні.

— Ну й хитруни сидять у цьому музеї, — Нет похитав головою. — Хтось за них підставляє шию, а потім керівництво говорить, що це «національне надбання», і замикає його в підвалі. Треба було взяти таксі й привезти все сюди.

— З іншого боку, це, мабуть, і краще, що скарб зберігатиметься в музеї, — за мить додав Фелікс. — Хтось вранці намагався до нас влізти. Цабан його сполохав, а потім увімкнулася сигналізація. Схоже, нічого не зникло.

— Поліція порушника не схопила? — раптом пожвавився Нет. — Може, це був… Мортен?

— Вони знайшли тільки сліди і повідомили, що це могла бути жінка. Знайшли слід жіночого черевика на газоні.

— Мортен наче не жінка.

— Чоловічий шовінізм, — ображено промовила Ніка. — На твою думку, жінка не може бути гангстером? Вважаєш, ідеться про скарб?

Фелікс знизав плечима.

— Не знаю. Вчора Мортен пограбував банк. Чи він міг би того самого дня влізти до нас? Знаю тільки, що той чувак дуже небезпечний, тож ми повинні бути обережнішими… Але сьогодні Святвечір, і я навіть не хочу про це думати.

Якусь мить вони дивилися одне на одного.

— Ходімо, бо знову запізнимося на географію, — промовила Ніка, встаючи.

— Нам… нам ще потрібно врегулювати одну справу… технічну, — буркнув Нет і притримав Фелікса. — Ідеться про напругу на підсилювачі потужності того трансформатора… і про ті перешкоди…

Ніка з підозрою подивилася на них, але махнула рукою, спустилася сходами і замкнула двері. Хлопці встали, аби перевірити, чи вона не буде їх підслуховувати. Болеслав Лисий, або пластиковий (як виявилося) скелет, дивився на них із глибини горища.

— У мене проблема, — почав Нет. — Ти мій найкращий друг, тож тобі я можу розповісти. Я поцупив одну річ із тієї скрині.

— Щиро кажучи, я теж, — зізнався Фелікс.

— Я взяв маленьку золоту каблучку. Їх там було кільканадцять. Не вірю, щоб хтось зміг їх відрізнити. Я не думаю, що це занадто цінна річ… Я хочу подарувати її якійсь дівчині.

— Ну, чувак. У цьому я тобі не допоможу. Ти сам повинен це зробити.

— Так, але я не знаю якій.

— Ага, — посміхнувся Фелікс. — Ідеться про Аурелію.

— Гм, ну так, бо Ніка — це друг… Сам уже не знаю… Може, їй буде прикро.

— Факт, — визнав Фелікс. — У мене вже була така проблема: чи купити білет на концерт групи «Роботи», чи…

Нет похитав головою.

— А міг же взяти дві…

Пролунав дзвоник, і хлопці поспішили на географію.

* * *

Уроки на Святвечір мали закінчитися по обіді спільним виготовленням облаток[10] і обміном побажаннями. Маленька ялинка стояла на столику в кутку класу і була тільки декорацією – ніхто не сподівався знайти під нею подарунки. Проте відчувалася святкова атмосфера. Настрій псували тільки результати тесту з інформатики. Склав його тільки один Нет, решта мала двійки (в тому числі й Клеменс), бо, на думку Ефтіпі, перекреслений тест узагалі не надавався до перевірок. Усі були згодні, що інформатик любить давати тестові завдання, щоб мати змогу проходжуватися класом із почуттям домінування, оскільки знає всі відповіді. Вони були впевнені, що він віддав їм результати саме на Святвечір, аби зіпсувати свято.

Останній цього дня урок — польська мова з пані Йолею — тривав уже п’ятнадцять хвилин, але ніхто не мусив сидіти за партами. Усі розмовляли один з одним і з учителькою. Пані Йоля виявилася єдиним педагогом, з яким можна було вільно розмовляти на будь-яку тему.

— Подивися на Аурелію, — буркнув Фелікс. — Розмальована, наче матрьошка.

Нет із цікавістю подивився на чорноволосу класну красуню. Натомість Ніка неохоче буркнула:

— Який несмак! Дешева дискотечна лялька…

— Дівчина себе позиціонує, — заперечив Нет.

У розпал уроку пані Йоля перервала розмову з Люціяном і Віктором. Учителька піднялася, плеснула у долоні й промовила:

— Так, мої любі! Уявімо собі, що перша зірка вже на небі. У мене є для вас облатка.

Почалася велика метушня зі складанням взаємних побажань.

— Бажаю тобі… — почав Нет, ламаючи облатку з Нікою. — Завжди в мене з цим проблеми… Я бажаю тобі здійснення всіх побажань.

— Краще не всіх, — засміялася Ніка. — Це б погано закінчилося. Вистачить п’яти перших. Я тобі бажаю, щоб ти закінчив те, про що мрієш.

— А я тобі бажаю, — підійшов до неї Фелікс, — щоб ти була щасливою.

— Я про це не подумав, — буркнув під ніс Нет.

— Дякую, це мені стане у пригоді, — Ніка поцілувала його у щічку. — Бажаю, щоб у твоєму домі нічого не змінювалося, бо це такий дім, який кожен хотів би мати.

Фелікс подумав: єдине, щоб він хотів змінити — це щоби мама менше працювала. Хлопці подивилися один на одного.

— Ми розуміємося без слів, — промовив Нет. — Тож маєш від мене побажання in blanco. Це значить… Вигадай, що хочеш, а я під цим підпишуся.

— Маєш від мене те саме.

Вони подали один одному руки, а Нет окинув поглядом клас.

— У мене немає сил це робити, — застогнав Нет. — Можна тільки ворушити губами — у такому галасі все одно ніхто нічого не почує.

— Знайди в цьому якийсь позитив, — запропонувала Ніка. — Це особливий момент, раз на рік.

— Позитив… — визнав Нет. — Можна поцьомати кожну дівчину.

— Я не це мала на увазі… — почервоніла Ніка.

За п’ятнадцять хвилин ніхто не міг сказати, кому складав побажання, а кому — ні. Врешті до Нета підійшла Аурелія, поправляючи своє чорне доглянуте волосся.

— Усього найкращого. Я отримаю щось від тебе під ялинку? — запитала вона кокетливо.

Нет торкнувся кишені на сорочці, витягнув звідти квадратну коробочку з каблучкою і ковтнув слину.

— Це… це залежить від Миколая, — промовив він невпевнено, — і… від того, чи ти була ввічлива. А взагалі, я бажаю тобі усього найкращого.

Аурелія посміхнулася, показуючи білі зубки, поцілувала його і відійшла, наостанок пославши хлопцю довгий погляд через плече. Нет зітхнув, але зустрівся з грізним поглядом Ніки, що стояла віддалік. Він знову ковтнув слину.

За хвилину Аурелія втратила цікавість до Нета і завела розмову з кількома іншими хлопцями.

— Чого побажати вчительці? — запитав сам у себе Нет, рушаючи до пані Йолі.

— Кращих учнів, — промовила Целіна. Вона схопила його за голову і поцілувала в обидві щічки. — Найкращого!

Коли всі всім усього побажали (принаймні так видавалося), пролунав останній у цьому році дзвоник. У кутку класу Оскар вручав Аурелії маленький подарунок. Помітивши це, Нет зітхнув із полегшенням.

За кілька хвилин усі учні зі сміхом вибігали зі школи, на ходу одягаючи шапки та куртки. Наближався найважливіший вечір року. Святкова вечеря з батьками, смаколики від пуза, але передусім — вечір подарунків!

* * *

Поволі темнішало. На небі вже з’явилася перша зірка. Вулицею прогуркотів трамвай — аж задзеленчали склянки в серванті. Ніка спустилася з підвіконня й увімкнула ялинкові гірлянди. Пластикове деревце, що стояло на столику, зблиснуло жовтуватими вогниками. Маленька кімната із заставленими меблями стінами зараз здавалося дуже затишною.

Вона поставила до холодильника, що гудів, дві страви — оселедця із цибулею і коропа у желе, — які вона приготувала вчора. Їй не хотілося їсти на самоті. Вона налила собі соку і зі склянкою у руках піднялася сходинками до своєї круглої кімнатки без дверей. Всілася за маленький столик і ввімкнула лампу. Подивилася на ялинку, зітхнула і з того місця, де була закладка, почала читати останню частину «Гаррі Поттера».

Раптом щось відвернуло її увагу. Вона підвела погляд і побачила блиск на небі. Подумала, що це останній промінь сонця з-за обрію освітив літак. Але щось блискуче повернулося і стало наближатися. Заінтригована, дівчина відклала книжку і підвелась. Гелікоптер? Ракета? За мить вона зрозуміла, що бачить, і вже не змогла зробити ні кроку. Дванадцять оленів тягли по небі сани Святого Миколая, залишаючи по собі миготливу золоту смугу. Упряжка явно сповільнювалася, аж врешті чудові санчата повернули над вулицею і з шумом і тупотом копит зупинилися на даху. Люди внизу, здавалося, нічого не помітили.

«У мене немає димаря», — ще встигла подумати Ніка, коли із жахливим гуркотом відчинилася шафка під раковиною. Звідти випали каструлі. Слідом за ними виліз бородатий товстун, вдягнений у червоне пальто, підшите білим хутром. Він прибрав з обличчя пухнастий помпон шапки і вирівнявся. Потер рукавицею червоний ніс і усміхнувся до Ніки. У будинку стало раптом затишно і… приємно. Ялинка здавалася справжньою, а тіні від старих меблів — не такими страшними і понурими.

— Хо-хо-хо! — гучно промовив Миколай. — Тобто добрий день.

Ніка мов заніміла, витріщившись на нього із роззявленим ротом.

— У тебе немає димоходу, тож я ввійшов так, — пояснив Миколай, вказуючи на шафку. — Останнім часом я трохи потовстішав, але запобіжники витримали.

Дівчина і далі не могла видушити із себе ні слова.

— Веселих свят! — прогримів Миколай і обійняв її. — Чому ти так дивишся? Ніколи не бачила Святого Миколая?

У Ніки був такий вигляд, наче вона намагалася прокинутися.

— Бо… я вже не вірю у Святого Миколая… — вдалося їй врешті видушити з себе.

— Неважливо, я не ображаюся, — Миколай широко посміхнувся. — У мене немає монополії. Є діти, які вірять у Янгола, в Діда Мороза, у Звіздаря чи в когось там іще…

— У Звіздаря? Якого Звіздаря? Астролога?

Миколай махнув рукою.

— Я приношу подарунки навіть тим, хто в мене не вірить, хоча це не так просто. Я зустрічав таких маленьких потвор, які викликали поліцію, бо сприймали мене за грабіжника, — говорячи про це, він шарпнув за ручку холодильника (мов раніше знав, що замок зіпсований) і почав переглядати його вміст. — У тебе є нежирне молоко? А то я на дієті, — пояснюючи це, він посміхався.

— На нижній поличці…

Миколай дістав із серванта склянку, налив молока з коробки і випив до дна.

— Але… чому не відкриєш свій подарунок? — запитав старий, відставляючи склянку.

— Який подарунок? — здивувалася Ніка. Вона подивилася під ялинку і здивувалася ще більше. Там лежала велика золота коробка, перев’язана червоною стрічкою. — Це мені?

Миколай кивнув головою, погладжуючи бороду. Ніка підійшла до ялинки і підняла подарунок. Усередині було щось легке і м’яке. Вона розірвала папір і побачила… нову зимову куртку з білим хутряним коміром, капюшоном і манжетами. Вона надягла її. Річ була значно краща, ніж дівчина могла б собі уявити. Миколай погладжував бороду, дуже задоволений собою. Руді кучерики Ніки розсипалися по темно-зеленій тканині.

— Дуже дякую! — радісно вигукнула вона.

— Не замерзнеш на морозі й не буде жарко в приміщенні, — пояснив Миколай. — Тканина з гортексом, дихає, дуже стійка до подряпин. До того ж вона із кролячим хутром.

Ніка обійняла Миколая і чмокнула в рожеву щоку, але одразу ж зажурилася.

— Дуже мило, що пан прийшов, — промовила вона, відсуваючись, — але багато дітей чекають…

— Бачиш, я буваю в кількох місцях одночасно, — сказав він, гладячи її по голові. — Знаєш, чому Ейнштейн узявся до розробки тієї своєї теорії відносності? Він хотів довідатися, як за один день обскакати увесь світ. І йому майже вдалося… Ходімо, — він жестом запросив її до шафки під раковиною, але затримався на півкроці. — Ні! Ти не зможеш пройти електричним кабелем, — Ніка похитала головою. — Телевізійним теж не зможеш, — Ніка знову похитала головою. — Каналізаційною витяжкою теж… Ну, це важко. Тому, як виняток, підемо сходами.

Він провів її на сходовий майданчик і помахом руки замкнув замок на дверях. Вони піднялися на горище і зупинилися під драбиною до люка, що вів на дах.

— Але ж не можна побачити Святого Миколая, — зауважила Ніка.

— Я визнав ситуацію винятковою, — відповів Миколай і відчинив люк. — До того ж ти сама — виняткова людина. Застібни куртку й одягни капюшон.

Вони вийшли на дах. Дванадцять оленів допитливо вглядалися в Ніку і пошепки обмінювалися між собою враженнями. Один з них дійсно мав червоний ніс і підморгував їй. Хтось позаду захихотів, але його заспокоїв сусід, штовхнувши копитом. За ними стояли величезні сани, які аж угиналися від вантажу. Темне дерево було зігнуто у фантастичні дуги. У передній частині розмістилася канапа, а вантажний відсік заповнювали подарунки різного розміру та кольору. По боках саней кріпилися ліхтарі, такі, як у Старому Місті. За склом кожного з них мерехтів веселий вогник. І тварини, і санчата стояли під нахилом на жерстяному даху, немов приклеєні. Ніка помітила, що Миколай і вона сама не мали жодних проблем з тим, щоб ходити по слизькій нахиленій поверхні. Дівчина роззирнулася і зрозуміла, що похилий хвилину тому дах зараз видається горизонтальним, а світ навколо — ніби під кутом. Ніка хотіла запитати, як це можливо і як це так, що дах не провалюється під важкими оленями, але забула про все, щойно Миколай допоміг їй залізти в сани. Дівчина впала на плюшеву канапу і мусила визнати, що це найзручніше місце, на якому вона будь-коли сиділа. Уперше, скільки себе пам’ятала, Ніка не мерзла взимку на вулиці.

— Пристебни паски, — запропонував Миколай і видерся на сидіння біля неї. Він схопив віжки і дивною мовою сказав кілька слів до оленів. Копита забарабанили по даху (але знову ніхто з перехожих не звернув на них уваги) — і за мить сани гайнули над дахами, а світ знову став рівним. Ніка визирнула через підлокітник. Вулиці й будинки швидко миготіли внизу. Застигла Вісла матово блищала у світлі місяця, з іншого берега ріки було видно Старе Місто і чудово освітлену ялинку на Замковій площі. Олені пришвидшилися і зробили гак навколо середмістя, святково прикрашеного готелю «Маріот» і осяяного вогниками Палацу культури.

Пішов сніг, але сніжинки дивним чином оминали санчата. Полум’я ліхтариків проникало крізь скло, і золота смуга розтанула за санями. Тоді Ніка остаточно переконалася, що Святий Миколай і справді є святим. Вона відчула, що знову починає в нього вірити, а власне… тобто тепер уже точно вірить.

* * *

Бабуся Люся закінчила готувати коропа для смаження і буквально заганяла по кухні нещасного Феліксового батька. Вона нарікала, що мусить щороку самостійно «умертвляти» рибу. Мама телефонувала вже двічі: мовляв, залагодить одну — останню — справу і вже їде додому, а Фелікс закінчив установлювати камеру, що спостерігала за частиною кімнати від димоходу до ялинки. Записати Миколая в той час, коли він буде підкладати подарунки під ялинку, — це щось. Фелікс узагалі-то не вірив у Святого Миколая, але про всяк випадок установив відео-спостереження. Так само про всяк випадок він приготував диск із найбільшою місткістю, бо не був цілком упевнений, чи Миколай приходить завжди після вечері, чи може прийти після опівночі, чи цього разу він залізе через димохід, лише коли всі заснуть.

Ялинка в будинку Фелікса була величезна, прикрашена цілою купою найрізноманітніших, не схожих одна на одну іграшок, і засипана шматочками вати. Її освітлювали три або чотири комплекти ліхтариків різного кольору та форми. Мама говорила, що ялинка простувата, але, незважаючи на це, вона їй подобається.

Фелікс востаннє перевірив камеру і побіг до своєї кімнати, щоб увімкнути запис. Поглянувши на монітор, хлопець просто отетерів.

— О ні! — охнув він, не вірячи власним очам. Подарунки вже лежали під ялинкою.

Фелікс побіг назад до зали, дорогою зазираючи до кухні: бабця з татом переставляли каструлі, прибирали тарілки та робили багато інших речей, які, на думку Фелікса (і тата також), були абсолютно непотрібними. Подарунки лежали рівним стосиком. Миколай був спровокований, тому прийшов раніше. Невже він боявся, що його запишуть на камеру! Це щось!

Фелікс підійшов до димоходу і подивився на датчик руху. Датчик працював, проте не викрив присутності Миколая.

— Ну і хитрун… — буркнув під ніс Фелікс і почав демонтувати камеру. — Але наступного року точно не втечеш!

Із розгляданням подарунків треба було потерпіти до вечері, хоча це й важко. Фелікс оцінив тільки їхню кількість і розміри. Хлопчина таємно доклав ще власну маленьку коробочку з написом: «Для бабусі Люсі».

Він визирнув у вікно. Мама ще не приїхала. Усі кущі та маленькі дерева перед будинком завдяки татові були прикрашені ліхтариками. На дверях висів різдвяний вінок із золотими шишками, а перила сходів оплітали гірлянди зі штучних ялинкових гілок і лампочок. Мама, побачивши все це напередодні, сказала, що їхній будинок є другим на Землі об’єктом, після Великої Китайської стіни, який можна побачити неозброєним оком з космічної орбіти.

Бабуся з татом накривали на стіл. Обоє вдавали, що не побачили подарунків, які завчасу лежали під ялинкою.

Надворі різко загальмувала червона «Альфа Ромео». Мама заскочила до будинку, поспіхом з усіма привіталася і рушила нагору, щоб помитися та перевдягтись. Вона змінила елегантний костюм на таку ж елегантну вечірню сукню і спустилася вниз. Родина вимкнула світло і запалила свічки. Святково вбрана зала у світлі свічок здавалася винятково романтичною. Мама повідомила, що тепер вона цілком у розпорядженні домашніх, одначе мобільний поклала на столі біля приборів.

— Ти мало часу приділяєш родині, донечко, — промовила несподівано тихим голосом бабуся.

— Хтось має утримувати цей дім, — відповіла мама, насупивши брови. — А сьогодні знову сама мусила прибирати свій кабінет. У пані Люцинки склероз, і вона зовсім про все забуває.

Рідні побажали один одному всього найкращого і сіли за стіл. Фелікс знав, що повинен спробувати принаймні кілька страв до того, як можна буде відкривати подарунки. Але в родинах, де панувала суворіша дисципліна, подарунки взагалі відкривали після вечері чи навіть наступного ранку. Пролунала музика «Jingle Bells», але це був тільки рингтон маминого телефона. Вона взяла слухавку і вийшла, щоб поговорити.

— Справді, — промовив тато. — Бракує різдвяної музики!

Він увімкнув музику.

— Коли прекрасна панна… — долинули теплі звуки голосу Анни Марії Йопек[11].

— Добре, відкриваємо подарунки, — тато витер руки і подався до ялинки. — Я не зможу насолоджуватися смаком страв. Їжа під таким моральним тиском просто не смакує.

Він нахилився до подарунків і почав сортувати їх. Фелікс, звісно, отримав найбільше. Хлопець розпаковував усе по черзі: новітня модель карвінгових лиж із кріпленнями та взуттям, шикарнючий атлас космосу, тепла шапка і шкарпетки (Фелікс зрозумів, що останні — бабусин хенд-мейд).

Мама повернулася і врешті вимкнула телефон. Разом з усіма вона почала переглядати подарунки. Матуся отримала чудове намисто з гранатами, шаль з кашеміру кольору червоного вина і новий альбом Дайани Кролл[12]. Вона променисто усміхалася і здавалася щасливою.

— Аналого-цифровий перетворювач, що стабілізується з підсилювачем і низькочастотним фільтром! — вигукнув тато. — Саме це мені потрібно! О, тунельний лічильник кривизни гравітаційних хвиль! Я марив про нього від самої відпустки! І це потрібно мені саме зараз! — він розпакував маленький пласкуватий предмет, що нагадував частину двигуна внутрішнього згоряння. — Побічним ефектом роботи цього приладу є перешкоди мобільного телефона. Зараз увімкнемо його, — він підморгнув синові.

В останній коробці був програмувальний супутниковий декодер, який точно стане у пригоді для отримання сигналів з Марса.

Бабуся Люся сіла на канапу і зітхнула. На її колінах лежала розпакована маленька коробочка, а в пальцях вона крутила золоту каблучку з рубіном.

— Дякую, — прошепотіла вона і наділа прикрасу на палець. — Досі пасує.

Вона витерла зі щік сльози зворушення й окинула усіх запитальним поглядом.

— Я гадаю, Фелікс це пояснить найкраще, — промовив батько.

Фелікс трохи розгубився, одначе пояснив бабусі:

— Ми знайшли скарб, про який ти говорила. Решта вже у музеї, але можна ще щось повернути.

— Коли востаннє надівала цю каблучку, я була не набагато старшою за тебе, — сказала бабця, поцілувала Фелікса і міцно його обійняла. — Вона пролежала у землі шістдесят років. Це найпрекрасніший подарунок, який я будь-коли отримувала!

* * *

— Ну то стартуймо із цим гамузом, — промовив тато Нета, сідаючи до столу.

Мама прицмокнула, незадоволена такими манерами, але також сіла. Нет ляснув рукою по чолу й побіг до своєї кімнати. Повернувся з ноутбуком і поставив його відкритим перед додатковою тарілкою.

— Ну, краще пізно, ніж ніколи, — пробурмотів Манфред. — Веселих свят для всієї родини. Сподіваюся, що господиня не образиться, що я не спробую жодну зі страв, але насправді у мене сувора дієта. Тільки постійний струм, десять з половиною вольтів.

— Додаткова тарілка — це ж для несподіваного гостя, — зауважила мама.

— Ти не сподівалася, що за столом буде комп’ютер, — нервово засміявся тато. — Тому все правильно. Хіба що йшлося про ІНШОГО несподіваного гостя?

— Педро — просто мій друг, — пояснила мама м’яко. — Він допоможе мені організувати виставку в Барселоні.

— Заспокойтеся, — сказав Нет. — Хоча б на Святвечір. Врешті зараз двадцять перше століття. Звідки тут візьметься несподіваний гість?

Пролунав дзвоник у двері. Усі перезирнулися. Нет зірвався і побіг відчиняти. У дверях стояла Ніка у своїй новій куртці й вражено дивилася на дві миски, які саме з’явилися в її руках.

— Як тебе пропустив консьєрж? — запитав хлопець.

Ніка таємничо усміхнулася.

— Познайомся, це… — вона вказала на Святого Миколая.

Нет вигнувся і подивився у напрямку, який вона вказала, але коридор був порожнім.

— Ми знайомі, — промовив він, — це двері до сміттєпроводу. Ти пройшла через сміттєпровід?

— Ні… Тобто… Але ти не повіриш…

— Потім розповіси. Ходімо, ми саме сідали вечеряти.

Нет замкнув двері, взяв у неї страви і допоміг зняти куртку. Він посміхнувся та провів гостю до зали. Батьки встали, аби привітати її. Ніка зітхнула з полегшенням, бачачи, що вони насправді зраділи несподіваному візиту. Вона пообіцяла собі, що багато не з’їсть.

— Мама віртуального гостя, — представив подругу Нет, ставлячи страви на стіл. — До того ж із власним провіантом.

— Я відсунуся, для чого мені, зрештою, тарілка? — промовив Манфред. — Тобто… відсуньте мене, будь ласка.

Ялинка в будинку Нета була велика, майже чотириметрова, і стояла біля сходів на дах, тож була вищою за стелю зали. Її прикрашали лише матові білі кульки, що висіли на однаковій відстані одна від одної. Стіл вкривала біла скатертина, на якій, окрім столових приборів, тарілок і блюд, стояли дві незапалені свічки у модернових скляних підсвічниках. Дім освітлювали галогенові лампи, сховані у підвісній стелі.

— Як у морозильнику, скажи? — усміхнувся Нет. — Тато — програміст, тобто розум, типовий для точних наук. Розумієш, троянда, описана векторно, і колір з конкретним номером. Мама — художниця, закохана у мінімалізм (хоча малює зовсім в іншому стилі). Мінімалізм — це означає, що треба відмовитися від усіх прикрас. Навіть шухляди на кухні не мають ручок, тож я досі не знаю, як вони висуваються. У цьому домі все має бути «під лінійку». Колись у нас були мурашки фараона — навіть вони ходили строєм і тільки праворуч.

Усі привітали одне одного і взялися за копченого лосося й овочевий салат. Ноутбук на краю столу осиротів.

— Подивися. Навіть свічок не можна запалити, бо розтануть і будуть нерівними, — далі бурчав Нет, — а якщо на скатертину ляпне вишневий сік, то завалиться, мабуть, весь дім. Тато витримує ялинку тільки тому, що її форма нагадує йому фрактал[13].

— Атмосфера принаймні не мінімалістична, — запевнила Ніка, яка дійсно почувалася щасливою.

Раптом із тераси повіяло холодом. Мама подивилася у той бік, а потім нижче… і заніміла. Інші присутні прослідкували за її поглядом. Під гігантською ялинкою лежало кільканадцять різдвяних подарунків, запакованих у сріблястий папір і перев’язаних срібними стрічками.

— Розверніть мене, — попросив Манфред. Нет розвернув комп’ютер так, аби ялинка опинилася навпроти камери.

— Кохана? — запитав тато. — Ти відчиняла мою шафу? Ту, що я просив не відчиняти?

— Я не заходила сьогодні… взагалі цього тижня не заходила до цієї твоєї лабораторії, — відповіла мама. — Але бачу, що хтось копирсався у моїй шафі. У тій, в яку я просила не лізти. Чи ти не перебільшуєш зі своєю підозрілістю?

— Але я бачу кілька коробок невідомого походження, — буркнув тато.

— Вони всі лежать там давно, — промовив Манфред. — За останні п’ять хвилин і сорок три секунди ніхто з вас не зникав з поля мого зору.

— Хвилину тому їх не було, — промовила мама.

Вони підійшли до ялинки і почали оглядати подарунки. Нет схопив першу коробку з написом «Манфред» і від імені програми розпакував щось на кшталт дипломата з чотирма вмонтованими товстими шинами. Він поклав це на землю. Дипломат… розсунувся — і за кілька секунд перетворився на робота. Його корпус тримався на чотирьох незалежно підвішених колесах. На самій верхівці він мав голову з двома камерами і двома мікрофонами, нижче розвертався маніпулятор із трьома пальцями, що нагадували щипці.

— Я матиму… тіло! — зрадів Манфред. — Це щось нове… О! Я можу ним рухати! Оце крутяк! Тривимірне бачення, стереозвук, чого ще бажати? Дякую, дякую, Миколаю!

Робот покивав головою, підняв маніпулятор і рушив уперед, одразу вдарившись головою об стіну.

— Мені треба попрактикуватися, — буркнув, перепрошуючи, робот знайомим голосом Манфреда. — Люди роками вчаться ходити.

Наступний подарунок був підписаний: «Нет і Манфред».

— Цікаво, що це? — запитав хлопець, розпаковуючи коробку. Врешті він розгорнув папір і витягнув плаский прямокутний предмет розміром із книжку. — Суперовий акумулятор для ноутбука! До десяти годин роботи без підзарядки! Чуєш, Манфреде?

Ще Нет отримав лижну маску, кілька дисків з комп’ютерними програмами та техно-музикою і годинник з мікрокомп’ютером. Тато взявся за свій останній подарунок — комп’ютерні мікросхеми. Вони були схожі на фрагменти нутрощів телевізора, але, мабуть, цінніші, бо він тримав їх надзвичайно обережно.

— Це якась хитрість, — промовив тато, роздивляючись подарунок. — Звідки ти знала, що мені не вистачає саме цього фрагмента.

— Бачите, — промовила мама зі сміхом, — він уже не вірить у Святого Миколая. Одначе тим самим підтверджує, що Миколай існує, бо той лише добре ховається, залишаючи нам щось на згадку. Потім нам здається, що ми самі це купили, але це омана.

— Утім, гроші з банку справді витрачаються, — буркнув тато.

Мама вдала, що не почула, і почала розглядати новий набір зі ста одного пензля зі спеціальних щетинок.

— Зараз, зараз, — промовив тато, заглядаючи під ялинку. — Тут є ще одна маленька коробочка. «Для Ніки»… Нете, ти міг і раніше сказати, що Ніка прийде.

— А я й сам не знав, — Нет знизав плечима, з підозрою поглядаючи на коробочку. Потім закліпав очима і торкнувся кишені — порожньо.

Тато подав Ніці подарунок, і дівчина поспіхом його відкрила. Усередині коробочки знайшлася золота каблучка з маленьким зеленим камінчиком. Ніка усміхнулася і наділа її на палець. Потім поцілувала здивованого Нета у щічку і прошепотіла йому на вухо: «Дякую! »

Задзвонив телефон. Тато підняв слухавку і хвилину розмовляв, усміхаючись. Закінчивши розмову, потер долоні й повідомив:

— Завтра всі без винятку запрошені на святковий обід до родини Фелікса. Буде знаний біґос бабусі Люсі.

Нет скривився від самої лише думки про біґос — не бабусин, а взагалі. Хоча він із Феліксом буде… мірятися подарунками. А це майже настільки ж приємно, як і отримувати їх.

Нет і Ніка вдягли куртки і вийшли на терасу на даху.

— Я хотів віддати її тобі в школі, — промовив Нет, — але всі б сміялися. Я не знаю, хто поклав каблучку під ялинку, бо вона лежала у мене в кишені.

— Але ж ти сам підписав: «Для Ніки».

— Так… Я думав віддати тобі її при першій нагоді. Але ж не знав, що ти прийдеш.

— Ти не повіриш, коли я розповім, що мене привіз Святий Миколай? — запитала Ніка.

— Вгадала — не повірю.

— Дорогою він розповів мені, що той скарб ми знайшли тільки тому, що не хотіли його для себе.

— Це я й сам допетрав би. Насправді для мене мала значення сама пригода. Індіана Джонс теж не був жлобом.

На небі з’явилася золота блискуча цяточка, потім ще одна, аж врешті все небо осяяло світло від саней Святого Миколая, які мчали навсібіч, бо Миколай може перебувати в багатьох-багатьох місцях одночасно.

Звісно ж, ніхто не бачив тих цяточок, бо Миколай і справді вміє добре маскуватися.

¹⁰ Тонкий білий коржик, зазвичай прісний. Ним діляться католики за різдвяним столом, загадуючи собі бажання.

¹¹ Польська джазова співачка.

¹² Канадська джазова співачка, неодноразова володарка премії «Ґреммі».

¹³ У широкому розумінні це фігура, малі частини якої в довільному збільшенні подібні до неї самої.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сніг з короткими перервами тримався аж до початку лютого, і нічого не вказувало на те, що він найближчим часом розтане. Уздовж головних вулиць громадилися білі призми, а бічні вулички нагадували трек із перешкодами для машин. Часом можна було побачити того, хто діставався офісу на бігових лижах. Якби така погода протрималася довше, то в гіпермаркетах, напевне, почали б продавати снігоходи.

У перші дні канікул стояв сильний мороз, тож сніг припинився. Сонце яскраво засяяло, різко окреслюючи контури будинків і предметів. Машини рухалися у білих улоговинах. Вузенька вуличка Сердечна, на якій стояв будинок Фелікса, два дні була непроїзною для більшості автівок. Звісно, «Ленд Ровер» Феліксового тата легко справлявся зі снігом, на що із заздрістю дивилися пішоходи, яким доводилося продиратися крізь замети.

Пан Соболяк у кожусі, надягнутому на спортивний костюм, саме вийшов викинути сміття і зітхнув, зиркаючи на великі колеса та високу підвіску. Тато Фелікса кивнув йому і закинув рюкзак сина в багажник.

— Зараз точно жалкує, що поставив ті всі спойлери, — буркнув він до Фелікса, який саме пристібався паском безпеки на задньому сидінні.

Хлопець намагався не думати про те, що стосувалося сірої буденності. Він чекав на тижневий від’їзд у гори з усім класом.

Тато замкнув багажник і всівся за кермо. Тоді вийняв щось із кишені й подивився на Фелікса.

— Візьми, — промовив він до сина, поклавши йому на долоню годинник. — Якщо трапиться… щось і не буде іншого виходу, ти зможеш ним викликати допомогу.

— Такий самий, як і мій, — зауважив Фелікс.

— У нього такі самі функції, плюс ще одна: якщо розіб’єш скло, годинник відправить сигнал SOS.

— Дякую, тато, але це тільки звичайна екскурсія.

Він надів новий годинник, а старий віддав татові. Той усміхнувся, завів двигун і виїхав на вулицю. При нагоді, ніби з неохотою, «Ленд Ровер» переїхав через купу снігу. Фелікс побачив, як у пана Соболяка, який стояв у дверях свого будинку, опустилися плечі. Сніг, що лежав на виїзді, сягав самих фар його тюнінгованого «Полонеза».

За півгодини Фелікс попрощався з татом і виліз із машини. У нього з собою був великий рюкзак, а також ще один — менший, напханий речами в дорогу, — і новенькі чудові лижі. Він привітався з пані Йолею і паном Четвергом, які разом із колегами мали опікуватися класом під час усієї екскурсії. Фелікс подивився на Нета і насупився. Нет спирався на яскраво-помаранчевий знизу й білий зверху сноуборд із червоними кріпленнями. Фелікс стояв за два метри від нього, стискаючи свої лижі.

— Ти мені не подобаєшся! — заявив Нет, придивляючись до спорядження друга.

— А ти мені, — відповів Фелікс.

— Тож вирішив їздити на перилах від сходів?

— Краще на перилах, ніж на підвіконні.

— Як могло статися так, що ми в протилежних клубах? — Нет розвів руками.

— Сам дивуюся, — буркнув Фелікс, — але не переймайся. Клімат теплішає. За двадцять років у грудні спостерігатиметься дощова погода, а в липні буде сухо. Як у тропіках. Льодовики розтануть, Ґданськ стане підводним містом. Наші проблеми зникнуть разом зі снігом.

— Лижі зараз не в тренді, — заявив Нет, після чого крикнув. — Дивись! Це Ніка.

Ніка була вдягнута у нову куртку, але все інше на вигляд здавалося ще старішим, ніж насправді. Тільки наквацьовані ваксою мартенси тримали фасон.

— Що вона несе? — занепокоївся Фелікс.

— Це «щось» точно не сноуборд, — зітхнув Нет.

— Це, мабуть, лижі, але…

Лижі були набагато вищі від своєї хазяйки. З-під подряпаної червоної фарби виднілося справжнє дерево. Кріплення, що складалося з пружин, пластинок і ременів, наче запозичили з етнографічного музею.

— Привіт, — привіталася Ніка і кинула на сніг полатаний рюкзак, який пам’ятав ще часи Другої світової.

— Це що — перила? — Нет посміхнувся, торкаючись її лиж.

— Це лижі, — пояснила Ніка, вдаючи, що не сприйняла жарт. — Вони належали моєму діду.

— А мають такий вигляд, наче належали комусь із місцини Кро-Маньйон[14], — промовив Фелікс.

— Ти на цьому вб’єшся, — похитав головою Нет. — Завжди дивувався, як можна їздити на двох дошках, але не припускав, що можна їздити на двох дерев’яних дошках. Я сподіваюся, ти добре знаєш своє… спорядження.

— Я ніколи в житті не їздила на лижах, — щиро визнала вона.

Хлопці, що стояли поряд, на чолі з Люціяном лише зараз помітили її старезні лижі й голосно зареготали.

— Заткніться! — рявкнув Нет. — Це лижі Страдиварі[15], — після чого додав тихіше: — На схилах буде ще гірше…

Ніка помітила, що Аурелія, яка саме виходила з лімузина свого батька, теж несла сноуборд. Аурелія окинула Ніку та її спорядження презирливим поглядом і грайливо усміхнулася до Нета.

У вуличку перед школою саме повернув автобус: той самий, яким вони перед цим їздили до замку на Котячій скелі.

— Той самий автобус? — здивувався Фелікс.

— Схоже, Ромашка відвоював знижку постійного клієнта, — відповів Нет. — Закладаюся, що ми заб’ємо наші місця.

Автобус намагався повернути, цілячись задом у незасніжений проїзд, і, звісно ж, зарився у сніг. Хлопці мусили залишити речі і йти його випихати. Усі, ясна річ, забруднили рукавиці.

— Треба, щоб випускали повнопривідні автобуси, — промовив Фелікс, витираючи рукавички об сніг.

За кілька хвилин багаж було завантажено, а учні займали свої місця. Сидіння в кінці салону були вільними, схоже, всі ще пам’ятали драматичне повідомлення з останньої екскурсії. Трійка друзів, звісно ж, сіла саме там, вкладаючи для конспірації у вуха ліхтарики — удавані прилади для нівелювання коливань. Аурелія знову кинула на Нета довгий туманний погляд. Схоже, вона забула, що не отримала від нього подарунок під час класного свята.

Пані Йоля пройшла і перерахувала учнів, а фізик оглянув по черзі всі колеса і перевірив шини, стукаючи по них черевиком. Він схвально похитав головою і зайшов до автобуса.

— Шини в доброму стані, — мовив він до водія, — але, думаю, після акустичного резонансу, через дві тисячі кілометрів, у вас лопне гума у правому передньому колесі.

У цьому був увесь Четвер. Він сів на своє місце і витягнув книжку. З невинною усмішкою фізик почав читати, а водій від того аж очманів. Він іще раз глипнув на вчителя і скинув лічильник. Потім завів двигун і рушив.

* * *

Шість годин потому автострада закінчилася. Тепер автобус їхав звивистою дорогою, яка то піднімалася серпантином у височінь, то спускалася в долину. У проміжках між засніженими ялинками, на тлі світло-блакитного неба, добре виднілися грізні обриси гір. Учні показували пальцями на гострі верхівки та сміялися, розповідаючи, що будуть робити протягом найближчого тижня. Оскар клацав цифровим фотоапаратом, виграним у якійсь рекламній акції.

— Ти реально хочеш навчитися кататися на лижах? — спитав Нет. — На цих лижах?

— Це не так уже й важко, — спокійно відказала Ніка. — Я вмію кататися на ковзанах.

— Але це трохи інше, — буркнув Нет.

— Може, для початку Манфред знайде в інтернеті якісь курси, — запропонував Фелікс.

— Я б не хотів його дражнити, — відповів Нет. — Він образився, що я не взяв його «тіло», тобто робота, завдяки якому він рухається. Не допомогло навіть пояснення, що в снігу «тіло» не проїхало б і п’яти сантиметрів.

У вікна було видно тільки миготіння снігових завалів, а подекуди — темні щелепи безодень.

— Що це за пансіонат? — запитала Клаудія.

— Він розташований у лісі, — пояснив Віктор. — Називається «Під косоокою вівцею». Його тримає сім’я горян. Батько, мати, дві доньки і син. Ти не слухала, коли пані Йоля розповідала? У них є коні, маленька отара овець, кози, кури…

— Це якесь село! — злякалася Клаудія.

— А ти думала, що ми їдемо в Аспен?

— А будуть індивідуальні кімнати?

— Сумніваюся. На п’ятизірковий готель я би теж не сподівався.

— О… — засмутилася Клаудія. — Але, може, принаймні якісь магазини або кав’ярні будуть поблизу?

— Цей пансіонат у лісі, — ледь роздратовано відповів Віктор і втупився у книжку.

Дівчина прикро зітхнула і наділа навушники. Віктор багатозначно подивився на інших хлопців і, скрушно хитаючи головою, поринув у читання.

За наступним поворотом автобус зупинився на маленькому майданчику з боку проїжджої частини. Якби було літо, напевно, узбіччя плавно переходило б у галявину, за якою починався ліс. Але зараз тут громадилася купа снігу — така ж висока, як сам автобус. Почали витягати багаж. Лижі Ніки створювали їй проблеми. Проміжок між вантажним люком і великою купою снігу був замалий, і кінчик лиж застряг у снігу, перш ніж їх витягли повністю. Аурелія і Клаудія почали хихотіти, коментуючи спорядження Ніки.

— Ось як буває, коли твій батько комівояжер, — промовила Аурелія так голосно, що її почули майже всі.

— А хто твій батько? — запитав Нет.

— Крутий фотограф, — Аурелія усміхнулася до нього і відійшла. Вона несла свою дошку так, щоб її всі побачили.

— Еге ж, фотограф, — буркнула під ніс Ніка. — Напевно, робить рентгенівські знімки…

— А тепер погана новина, — заявив фізик. — Будемо збільшувати нашу потенціальну енергію без використання зовнішніх джерел.

— А що таке потенціальна енергія? — запитала Клаудія.

— Це визначена з точністю до сталої механічна енергія системи тіл, занурених у поле сили, що походить від конфігурації… — фізик не закінчив і почав сміятися.

— А якщо говорити по-людськи, то ми будемо самі тягнути рюкзаки кілометр вгору, — пояснив Фелікс.

Автобус поїхав, щоб забрати звідкись інший клас після тижня відпочинку.

Учні рушили вузьким торованим шляхом. Пані Йоля йшла попереду, а пан Четвер замикав групу, збираючи загублені рукавички, шапки та обгортки з шоколадок. За пару хвилин Клаудія почала жалітися, що їй важко і вона вже знесилилася. Люціян узяв її рюкзак. Фелікс прив’язав свій рюкзак до лиж і просто тягнув їх за собою. Нет зробив те саме з дошкою, але ті, хто йшов за ними, не скористалися їхнім прикладом.

Під снігом, по якому вони брели, була брукована стежка, доволі широка, аби влітку нею могла проїхати машина. Але зараз навіть «Ленд Ровер» Феліксового тата забуксував би. Зима в горах — зовсім не те, що зима в місті.

Нарешті ціль їхнього походу завиднілася між дерев. Пансіонат «Під косоокою вівцею», в якому вони мали провести найближчий тиждень, більше нагадував гірський будиночок. Це була велика хата з дерев’яного зрубу, з високою мансардою, де, власне, і розміщувалися спальні. Біля будинку стояв величезний сарай, який, напевно, слугував гаражем і складом непотрібних речей, і маленька конюшня. Під однією зі стін сараю було складено велику купу дров для каміна. Будівля стояла на невеличкому схилі, з трьох боків оточена високими ялинками. Згори виднілися кілька піків, а внизу,за галявиною, розтягнулися луки, на яких влітку паслися вівці. Вид лісистих пагорбів, засніжених скель і селищ, що розкинулися на кілька кілометрів, змусив усіх зупинитися.

— Вау, — тільки і промовив Нет, відчіпляючи рюкзак від сноуборда. — І все це без допомоги комп’ютера.

— Схоже на фотошпалери, — визнала Ніка.

Мороз, який посилювався з настанням сутінків, змусив їх пришвидшити кроки.

— Здоровенькі були, — рум’яна господарка відчинила двері. — Заходьте, заходьте. Частування вже майже готове.

Із тісних сіней, у яких вони залишили лижне спорядження, школярі пройшли до кімнати, половину якої займав камін, де палав вогонь. Тут розміщувалася кухня і кілька приміщень, де мешкали господарі. Круті сходи вели нагору. Учні скинули рюкзаки та повсідалися на лавах за величезним грубим столом у формі літери «L», а вчителі зникли на кухні, аби врегулювати з господарями організаційні питання.

Запах, що долинав із кухні, дражнив апетит. У всіх, за винятком Нета.

— Знову капуста, — застогнав він.

— У цьому регіоні половина страв готується з капустою, — повідомила Ніка. — Мусиш звикнути.

— На Крупувках є «Макдональдс», — обнадіяв їх Віктор, який сидів поряд.

Він розгорнув газету з великим заголовком: «Спроба пограбування Національного музею у Варшаві». Фелікс поглянув на статтю і згадав, що саме у цьому музеї зберігається їхній скарб, хоча малоймовірно, що хтось вирішив украсти саме його. У сховищах музею було багато більш цінних експонатів. На щастя, охоронна система сполохала зломників, яким не вдалося нічого забрати.

Нет раптом зблід і подивився на друзів.

— Я з’ясував ще одну жахливу річ, — повідомив він хрипким голосом. — Тут немає телика.

— О ні!.. — озвався Люціян, озираючи кімнату уважним поглядом.

Зусібіч лунав розчарований стогін.

— Це втеча від цивілізації, — пояснив фізик, виходячи з кухні.

— Але ж тут є ванна з теплою водою? — Клаудія була трохи ошелешена.

— Окрема — для хлопців, окрема — для дівчат.

— А точно з гарячою водою? — перепитала вона.

Увійшли дві дівчини, вдягнуті у народні костюми. Відчуваючи спрямовані на них погляди кільканадцяти пар очей, вони несміливо усміхнулися і почали розставляти на столі посуд. За мить кожен мав перед собою глиняний полумисок і дерев’яну ложку.

— Я не можу повірити, що наша школа аж така ощадлива, — буркнув Нет.

— Це фольклор, а не ощадливість, — пояснила Ніка. — Ми познайомимося з тутешньою культурою.

— Ми загартуємося у цьому кліматі, — додав Фелікс, потираючи замерзлі долоні.

— І здобудемо імунітет до кількох хвороб, — долучився до них Нет, підозріло оглядаючи свою ложку. — До сальмонели, наприклад…

Дівчата повернулися з кількома кошиками з хлібом, а ґазда, плечистий чоловік зі зморшкуватим обличчям, усміхнувся, привітався з усіма і заніс великий казан із супом.

— Смачна квашниця, — оголосив він, ставлячи казан на край столу. Його доньки дерев’яним ополоником налили до кожної миски велику порцію.

— Яка там квашниця? — промовив Оскар, дивлячись у свою тарілку. — Звичайний капусняк.

— Тут він називається квашниця, — пояснила пані Йоля. — Кожен регіон має власний діалект.

— І власну кухню, — додав фізик, куштуючи суп. — Біля моря роблять капусняк з помідорами, але я волів би гірський варіант.

— Як це? — здивувався Оскар, звертаючись до вчительки. — Одна й та сама річ називається по-різному?

— Звісно. Запитайте Крісті про різницю між англійською у Великій Британії, Штатах і Австралії. Так в усьому світі; різниця може бути більшою або меншою. Картоплю тут називають «ґрулі», у Силезії на неї говорять «картофлі», а у Велькопольському воєводстві — «пири».

— Неймовірно… — хлопець похитав головою.

— На чорниці говорять афини.

— А як говорять на брусниці?

— Боревка.

— І вони у цьому всьому не плутаються?

Пані Йоля не відповіла, тільки засміялася. Усі почали з апетитом їсти. Навіть Нет, спровокований голодом, переборов себе і після кількох ложок визнав, що суп не такий уже й поганий, як він думав. Але він не доїв свою порцію — напхався хлібом. Хліб мав смачну, хрустку скоринку, і виявилося, що пече його сам господар. Більшість дітей попросили добавку квашниці, а Клеменс узяв ще й третю порцію.

Після супу подали чай у великих горнятках.

— Десерту не буде? — запитав із здивуванням Клеменс, погладжуючи живіт.

— У суботу буде яблучник, — промовив господар і забрав порожній казан.

— Але нам не можна пити алкоголь! — перелякалася Клаудія.

Горянка тільки посміхнулася, а пані Йоля пояснила:

— Тут яблучник не вино, а тістечко — шарлотка.

— Дійсно неймовірно, — зітхнув Оскар. — Через це виникає багато помилок.

— Радій, що ми не поїхали до Китаю, — пожартував Фелікс. — Там узагалі назви не збігалися б.

— Тому в найважливіших справах застосовується міжнародна мова, — пояснила пані Йола. — Усі рослини і тварини мають латинську назву, однакову для всіх країн. Науковці, пілоти, політики чи бізнесмени спілкуються англійською. Саме для того, щоб не виникало таких помилок. Колись була спроба створити штучну мову — есперанто — для звичайних людей. На жаль, цього не вдалося. Тож зараз міжнародною мовою вважається англійська. Але спеціальних міжнародних мов теж багато: наприклад, метрична система мір. Це теж мова.

— Або протокол ТСР/ІР, — втрутився Нет. Усі витріщилися на нього, тож він просто знизав плечима і додав тихіше: — Для комп’ютерів…

Після частування господиня провела всіх на другий поверх. Там були дві великі спальні — для хлопців і дівчат — і дві маленькі кімнати, які зайняли вчителі. А ще дві ванні кімнати.

— Одна важлива річ, — промовила пані Йоля. — Усі мають почистити зуби і прийняти душ, тож встановіть чергу. Це ясно?

Відповіддю було неохоче підтакування. Діти занесли нагору рюкзаки, лижні черевики залишили в головному залі, а лижі та дошки — у сінях.

У спальні хлопців стояло кілька двоповерхових дерев’яних ліжок. За найкращі, тобто верхні ліжка, одразу почалася битва. Вийшло так, що Віктор і Оскар захотіли спати на одному й тому самому ліжку, але врешті другий ображено поступився. Куба зайняв два ліжка і не міг вирішити, яке з них краще. Його врятував Люціян, який без слів поклав свій рюкзак на ліжко навпроти вікна і переклав торбу Куби на стіл. Клеменс зайняв останню двоповерхову споруду, яка мала вільне верхнє ліжко, і вже почав залазити догори, коли увійшов Ламберт і сказав, що пан Четвер просить Клеменса спуститися. Хлопець зітхнув і поплентався до дверей.

Фелікс і Нет поблажливо спостерігали за цією битвою.

— Якби я не хотів нижнього ліжка, — промовив Нет, — ми б могли щось придумати.

— Не варто, я теж хочу нижнє, — відповів Фелікс. — Аби не під Клеменсом.

— Здається мені, що Ламберт саме зайняв його місце.

І дійсно: Ламберт переклав речі Клеменса на нижнє ліжко, що стояло у найтемнішому куті. Тільки Горацій терпляче чекав, поки битва закінчиться, і зайняв вільне місце.

Крізь єдине вікно у похилому даху було видно, що вже стемніло. Біля вікна стояв стіл і три стільці. Кімнату освітлювала лише лампочка без абажура, яка сумно звисала зі стелі. Але потім у єдиній тут шафі хлопці знайшли лампу з припаленим абажуром і поставили на стіл. Її світло було значно приємнішим.

За кілька хвилин повернувся Клеменс і сердито поглянув на Ламберта, який удавав, ніби нічого не помічає.

— Я переставив усі лижі та черевики, — промовив Клеменс зі злістю, — і Четвер подякував мені, що я зголосився бути добровольцем.

— Ну то маєш від нього плюс, — Ламберт махнув рукою. — Стане у пригоді на контрольній.

Дівчата ходили до ванної групками, але хлопці все одно прийняли душ швидше. Коли вони вже вкладалися в ліжка у своїй спальні, з ванної дівчат досі лунали шум води і регіт.

— Жінки просто нестерпні, — зітхнув Нет і заліз у спальний мішок.

— Не ний, — відповів Фелікс. — У наших інтересах, щоб вони мали гарний вигляд.

Хвилину хлопці лежали мовчки, споглядаючи стелю.

— Нудно без телевізора, — зітхнув Оскар. — Може, пограємо на компі Нета?

— У мене немає ніяких ігор, — категорично відповів Нет. — Це професійна апаратура, а не якась ігрова приставка. Тільки спробуй до нього торкнутися!

— Добре, добре, — Оскар був здивований цим вибухом.

— У мене є карти, — промовив Люціян.

— Треба вилазити зі спальників, — додав Оскар. — Холодно. Схоже, вони вимикають опалення на ніч.

— Вимикають? — Фелікс посміхнувся. — Дерево згоріло — і піч вихолонула. На ранок закладуть дровенят.

Знову запала тиша.

— Уже вмерло мистецтво дискусії? — запитав фізик, несподівано опинившись у дверях. — Не можете просто поговорити?

— Що ми будемо робити завтра? — запитав Нет. — Підемо на схили?

— Поїдемо в Закопане. Акліматизація. А зараз порозмовляйте, як це робили люди до того, як з’явився телевізор. Гарних снів.

Він посміхнувся і замкнув двері.

— Я читав у газеті, — почав Віктор, — що в цих місцях бачили снігову людину.

— Ти переплутав з Гімалаями, — засміявся Фелікс.

— Я впевнений.

Віктор був зазвичай найбільш інформованим хлопцем у класі, а може, і в усій школі (його батьки працювали журналістами). Якщо він про щось говорив, то найчастіше так воно і було.

— Це рекламний трюк, — затявся Фелікс, — щоб заманити сюди більше туристів.

— Це мене швидше лякає, ніж заохочує, — промовив Нет.

— Це, напевно, ведмідь, — втрутився сонний Оскар.

— Тим гірше, — буркнув під ніс Нет.

— Снігова людина біла, — спростував Віктор.

— Це ведмідь, що страждає на безсоння і вивалявся у снігу, — знову пожартував Фелікс.

— Навіть не знаю, що треба робити, коли зустрінеш ведмедя, — у Нета погіршився настрій.

— Треба їжу щільно запаковувати, — пояснив Фелікс, — щоб він не відчув запах. І повертатися, якщо помітиш його сліди.

— Але коли ти його вже зустрів?

— Краще дати драпака, — буркнув Оскар крізь сон.

— Ні! — швидко заперечив Фелікс. — Тоді він може за тобою погнатися, а ведмеді дуже швидкі. Краще повільно відійти. Якщо він піде за тобою, то треба щось кинути, щоб його відволікти. На крайняк можеш впасти на землю і вдавати мертвого… Хоча маю певні сумніви щодо цього методу…

З ліжка Оскара у відповідь долинуло лише сопіння.

— Ти говориш про ведмедя, — сонно промовив Віктор, — а я читав про снігову людину…

* * *

Уранці майже в усіх були проблеми з підйомом, а також і з повним пробудженням.

— Отруїлися киснем! — жалівся Нет під час чищення зубів. — Ми пристосовані дихати міським смогом.

— Тож це добре, що маємо день на акліматизацію, — додав Фелікс. — А в Закопаному є трохи вихлопних газів.

На сніданок пригощали яєчнею з беконом. Подали її доньки господарів; вони були вдягнені вже не в народний одяг, а у джинси і модні кофтини.

— Скільки калорій і холестерину! — Клаудія із жахом дивилася у свою тарілку.

— Тут багато калорій витрачається, щоб зігрітися, — промовив фізик. — Тому не бійся, не погладшаєш.

Клаудія подумала, спробувала і з’їла всю порцію. Целіна, єдина вегетаріанка у класі, жувала тільки сир. Клеменс сидів біля неї, аби доїдати її порцію м’яса.

— Тваринні жири дуже шкодять здоров’ю, — Целіна з огидою оглядала клас, який їв яєчню з беконом. — І від них гладшають.

— У тебе товсті кістки, — сказав Люціян, запихаючи у себе наступний шматок хліба із сиром. — І так не схуднеш.

— Це ми ще побачимо, — рішуче відповіла Целіна.

— Ти б мусила прибрати цукерки, — додав Нет, — інакше нічого не вийде.

Целіна показала йому язика і почала мазати хліб маслом. Вона брала його стільки, що це нагадувало складання масляного лего. Клеменс трохи подумав і поклав біля її тарілки шоколадний батончик, на що Целіна відповіла чарівною усмішкою.

Після сніданку всі хлопці швидко зібралися до виходу. Тільки Куба не міг вирішити, яку куртку надягти: пухову чи з гортексом. У дівчат, як і зазвичай, збори тривали довше. Перед котеджем Оскар вправлявся у тонкощах мови, розмовляючи з сином господарів Єндриком, який щось стругав із дерев’яного пенька.

— Отож, ти виходиш «на поле»? — запитав Оскар.

— Так, — Єндрик знизав плечима.

— А якщо за дверима ліс? Чи місто? — не заспокоювався Оскар. — Теж все одно виходиш «на поле»?

— Ну так. А ти куди виходиш?

— «Надвір».

— Який? Королівський?

Оскар насупив брови.

— Це факт, — визнав він за хвилину. — Краще говорити «назовні» чи «на повітря».

Діти притупцьовували, щоб зігрітися. Незважаючи на ясну погоду, було дуже морозно.

— Холодрига! — Нет подивився у блакитне небо. — Сподіваюся, завтра теж не буде хмар. Забув перевірити.

— Ходімо, — промовив нарешті Люціян. — Дівчата чепуряться. Зачекаємо на них при дорозі.

Униз, без багажу, йти було значно легше, до того ж учора вони вже притоптали сніг.

Майже наприкінці дороги, на поваленому стовбурі дерева, сидів старий горянин і курив люльку. Він витріщався, начебто бездумно, на сухе дерево з іншого боку стежки. Здивовані хлопці підійшли ближче.

— Добридень, — привітався Нет. — А ви вмієте передбачати погоду?

Чоловік повільно повернув до них голову і запитав:

— Ви думаєте, якщо старий верховинець, то одразу метеоролог?

Нет засмутився, бовкнув щось невиразне і вже хотів відійти, коли горянин знову промовив:

— І правильно думаєте! Радійте сьогодні погоді, бо завтра по обіді піде сніг і зірветься вітер, якого ви ще не бачили… Треба буде у хаті сидіти, нудитися, бо телевізора тут ні в кого немає.

Старий затягнувся люлькою і випустив кільце диму. Він уже втратив цікавість до хлопців і знову витріщився на дерево.

— Цей дядько — справжній чудар, — промовив Нет, коли вони трохи відійшли. — Розвів нас. Яка буря? Сонце он як світить.

За їхніми спинами пролунав гучний тріск. Хлопці швидко роззирнулися. Сухе дерево, на яке витріщався горець, завалилося, тріснувши в кількох місцях і здіймаючи хмару снігу.

— Щоб тебе! — здригнувся Нет. — Ходімо швидше, а то він, чого доброго, ще й на нас витріщиться.

* * *

Спочатку всі подалися на ринок під Ґубалувкою, де одразу ж накупили купу непотребу — дешеву імітацію народної творчості.

— Слухайте всі, — промовила пані Йоля, коли їй вдалося зібрати підопічних докупи. — Кожен може йти і робити, що хоче… ви знаєте, що я маю на увазі. Зустрічаємося на цьому самому місці рівно о третій.

Фелікс, Нет і Ніка подалися вгору Крупувками, аби роздивитися вітрини магазинів і пам’ятки: такі як гаман з маленькою вівцею чи сріблясту фею, що стоїть і не ворушиться, аж доки у її скриньку не покласти монетку.

На обід друзі з’їли в корчмі запечені ковбаски, хоча Нет намагався вмовити їх на чизбургер. Потім обійшли майже всі магазини вздовж вулиці й нарешті зайшли у кав’ярню в одному з підвалів на верхівці Крупувок. Фелікс, який їх туди привів, згадав, як він бував тут з батьками — давно, коли заклад ще розміщувався в якомусь чудовому дворику. Хлопець любив роздивлятися там таємничі пляшечки, фотографії котів і дивувався прапору з нашитим оком, що висів у кав’ярні.

Друзі замовили шарлотку зі збитими вершками і гарячий шоколад.

— У мене таке дивне враження, ніби за нами шпигують, — промовила Ніка. — Відколи ми розійшлися з пані Йолею на ринку.

— А я нічого не помітив, — сказав Фелікс, проте над чимось замислився.

— Слухайте, — вигукнув Нет і витягнув з рюкзака ноутбук. — У мене є ідея.

— Ти увесь час тягав із собою комп?.. — Ніка з недовірою похитала головою.

Нет махнув рукою і сказав:

— Може, підвищимо собі оцінки за семестр?

— Для чого? — запитала Ніка. — У нас немає двійок. Ми ж не безнадійні. А своїм втручанням ти перекреслиш сенс комп’ютеризації школи.

— У паперовому журналі значно легше виправити оцінку. Я і таке можу. Добре… я приколовся. У мене така чудова…

— У тебе є десь запис втечі банди «Невидимих»? — запитав Фелікс. Він над чимось інтенсивно міркував.

— Може, я його не видалив, — сказав Нет і почав щось набирати на клавіатурі. — Є кілька фото. Відео видалив.

— Згодиться, покажи.

Вони нахилилися над екраном. Вдивлялися у фотографії майже із жахом. На білому фургоні, який тікав від поліції, можна було прочитати напис «Перевезення тварин».

— Я добре пам’ятаю… — буркнув Фелікс, потираючи підборіддя. — Давно крутилося у мене в голові — звідки ж мені знайомий цей напис. Це той фургон, що стояв на паркінгу, коли ми приїхали до замку на Котячій скелі. Пам’ятаєте ящірку? Мортен за нами стежить.

— Тож він уже знає, — Нет ковтнув слину, — що це ми знищили… намагалися знищити банду «Невидимих»…

— Може, це звичайний збіг обставин, — невпевнено намагалася заперечити Ніка. — Це так, мовби вони написали на машині «Пекарня». Це було тільки маскування.

— Ти ж сама сказала, що за нами хтось стежить, — зауважив Нет. — Скільки разів у житті ти бачила фургон з написом «Перевезення тварин»?

Ніка стенула плечима.

— Я не звертаю уваги на такі речі.

— Може, саме час почати! — Нет майже крикнув. — Мортен, схоже, дуже злий. І, здається, не має наміру забити на нас. Що він з нами зробить, як спіймає?..

— Спокуха, — сказав Фелікс. — Тут, у горах, ми в безпеці. Звідки йому знати, що ми сюди подалися?

— Ти так думаєш?

— Саме так я й думаю, — відповів Фелікс і поглянув на годинник. — Треба поспішати.

Вони сплатили рахунок, залишивши трохи «на чай», і вибігли надвір, щоб устигнути повернутися на місце зборів.

* * *

Вранці сонце сяяло так само яскраво, як і вчора. Після прогулянки діти завантажилися у два мікроавтобуси, які замовила пані Йоля. Лижі Ніки, закріплені в ящику позаду автобуса, стирчали над дахом.

— Цікаво, які ж черевики для цих лиж? — запитав Нет.

— Тут немає черевиків, — Ніка знизала плечима.

— Ти ж не будеш їздити у мартенсах?

— Буду. Це кріплення підходить на будь-які черевики… і до будь-якого розміру.

— До басейну ти теж ходиш у мартенсах? — запитала Аурелія, а Клаудія, що сиділа поруч, захихотіла.

Ніка нічого не відповіла, навіть не подивилася на них. Вона вже звикла, що дехто з дівчат сприймає її за дивакувату. Вона не носила, як вони, рожевих кофтинок, модних чобітків і сумочок. Як то кажуть, не була в тренді. Мала власний стиль, який частково став результатом її кепської матеріальної ситуації, але насправді почувалася у своєму одязі добре.

Учителі обрали досить легкий схил на плаю Климкова. Мікроавтобуси висадили їх на просторому паркінгу біля нижнього підйомника.

— Простіше простого, — кинув Нет, дивлячись на гору, — але тобі буде потрібен гарний інструктор.

— Мені вистачить годинки тренувань, — відповіла Ніка. — Це має бути просто.

— Ти поїдеш у джинсах? — насмішкувато запитала Аурелія. — Що, на смітнику не завалялося лижних штанів?

Нет трохи скривився, а Фелікс кинув на Аурелію суворий погляд. Ніка, однак, і це проігнорувала. Дійсно, тільки вона не мала лижного костюма. Фелікс і Нет подивилися на свої фірмові куртки та непромокальні штани.

— Можеш трохи змерзнути, — визнав Нет, але Ніка лише наморщила брови.

Вони підійшли до каси. Пані Йоля купила кожному квиток на чотири спуски.

— Об’єднайтеся у пари, — промовила вчителька. — Так, щоб у кожній парі була принаймні одна особа, яка добре катається.

Крісельний підйомник доставив їх нагору. Пані Йоля пішла домовлятися про інструкторів для тих, хто не вмів ще кататися, а пан Четвер з’їхав першим, щоб перевірити трасу.

На блакитному небі з’явилися поодинокі хмарки. Засніжені схили сяяли на сонці. Важко було повірити у прогноз старого горянина.

— Якщо йти навпростець униз, — промовив Фелікс, дивлячись на екран GPS, — то дійдемо до нашого пансіонату.

— І дорогою подолаємо кілька пагорбів і струмочків, — відповів Нет. — Крім того, у цих лісах повно ведмедів.

— Вони зараз сплять.

У Ніки була проблема з тим, щоб утриматися на лижах. За найменшої зміни положення ніг вона падала. Власник лижної школи подивився на її лижі великими від здивування очима, а потім приречено зітхнув.

— Зачекай тут, — сказав він. — Зараз я дам інструктора… Досвідченого інструктора.

Фелікс віддав їй свої лижні палиці, бо використовував їх виключно в черзі до підйомника.

— Це класно, коли вже опануєш абетку, — пояснив він. — Важливо спочатку не переборщити, бо сильно заб’єшся і зникне бажання. На таких довгих лижах важко повертати.

Наступні пари з’їхали вниз. Нет закріпив черевики на своїй дошці. Аурелія, яка стояла поруч, ніби випадково схопила його за куртку, втрачаючи рівновагу.

— Зачекай, допоможу тобі, — промовив хлопець. Він схилився над її спорядженням, поправив кріплення на черевиках і обтрусив від снігу.

— Дякую, — вії дівчини затріпотіли, і вона усміхнулася. — Може, поїдемо разом?

Ніка спостерігала за цієї сценою зі стиснутими губами. Вона спробувала присунутися ближче до них, але відразу гепнулася. Аурелія це побачила, посміхнулася з жалістю і помчала донизу. Нет поїхав за нею, навіть не озирнувшись. Фелікс, який ще не закріпив лижі, допоміг Ніці підвестися. Але це нічого не дало, вона гепнулася знову.

— Це загалом не так важко, — промовила дівчина крізь стиснуті зуби. — Треба тільки призвичаїтися.

Ніка спрямувала лижі вниз і відштовхнулася палицями.

— Почекай на інструктора, — крикнув навздогін Фелікс, але Ніка вільно рушила пласким фрагментом схилу, проїхала крізь прохід у сітці, який відділяв галявину для «чайників» від справжньої траси, і почала прискорюватися.

— Я думав, вона не вміє кататися на лижах, — промовив інструктор, зупиняючись поряд із Феліксом.

— А вона й не вміє, — відповів хлопець і, швидко закріпивши черевики, рушив слідом за подругою. — Причому ані гальмувати, ані повертати.

Ніка з’їхала, якимось дивом утримуючи рівновагу. Вона випередила всіх, і Фелікс зрозумів, що не наздожене її. Він досить добре катався на лижах, але не міг так розігнатися, бо добре знав, чим це загрожує. Ніка їхала ідеально рівно, але якби й мала коротші лижі, то все одно б не знала, як повертати.

Дівчинка швидко наближалася до повороту траси. Далі був ліс. Хтось, кому Ніка промчала просто по лижах, щось закричав їй услід, погрожуючи палицею. Фелікс оминув його і з жахом побачив, як подруга на великій швидкості в’їжджає в ліс. Він закрив очі та зчепив зуби, очікуючи на звук зіткнення з деревом, але нічого подібного не трапилося. Хлопець доїхав до повороту і зупинився. Ніка потрапила якраз між двома відрізками запобіжної сітки. Сліди її лиж вели просто в ліс і зникали за пагорбом.

Якусь мить Фелікс стояв і думав, що йому робити. Він роззирнувся, але не побачив нікого знайомого. Тоді відстебнув лижі й, провалюючись у сніг, побіг слідами Ніки. Коли, захеканий, він дістався найкрутішої частини пагорба, то зупинився, не надто розуміючи, що саме бачить. Сліди лиж збігали донизу — туди, де ліс був рідкий, — перетинали дно маленької долини і… піднімалися на протилежний схил. Він вийняв із рюкзака бінокль. На жаль, йому нічого не вдалося роздивитися. Небо потемніло. Він підняв голову і побачив велику хмару, що насувалася із заходу. Фелікс розвернувся і побіг кликати допомогу.

* * *

Мудрий горянин мав рацію: погода змінилася дуже швидко. Коли учні заходили до корчми неподалік від паркінгу, почав падати сніг, а вітер набирав силу.

— Я все розрахував, — промовив фізик. — Ніка не могла під’їхати під другий схил. — Він розклав на столі мапу і вказав крапку, що позначала пік Груби. — Звідси ми з’їжджали. Посеред траси є поворот і далі ліс, в який вона заїхала. Це місце на тридцять метрів нижче від вершини. Далі долина, яка ще на двадцять метрів нижча. Протилежний пік, на який вона заїхала, здіймається над долиною на тридцять метрів. Я прорахував опір сили тертя, але можна її не враховувати. Навіть якщо їхати на ретельно змащених лижах нового типу, вона мала б зупинитися посеред підйому.

Двері корчми відчинилися, впускаючи всередину туман снігу. Увійшов рятувальник, вдягнений у чорно-червону куртку. Це був зграбний чоловік років під сорок із сивиною. Він струсив сніг з плечей, відшукав поглядом фізика і підійшов до столика.

— Її немає, — сказав він. — Ми пройшли слідами її лиж кілька долин і підйомів… — рятувальник уважно подивився на вчителя, примруживши очі. — Потім сніг заніс сліди.

— Але ж ви не припините пошуки? — з острахом запитав Нет.

— Ні. Зараз ми перегруповуємося і стягуємо більше людей.

— Як ми можемо допомогти? — запитав фізик.

— Ніяк, — відповів рятувальник. — Краще шукати одну дитину, ніж кільканадцять. Найкраще, що ви можете зробити, — це повернутися до пансіонату. Будемо на зв’язку. У мене є номер вашого телефону.

Він більше нічого не відповів, повернувся і вийшов.

— Треба повідомити її батька, — промовила пані Йоля і витерла сльози.

— Краще не треба! — швидко запротестував Фелікс. — У них немає телефона, а лист дійте тоді, коли Ніку вже знайдуть, тож не потрібно її батька турбувати. А також… — додав він пошепки: — Це може закінчитися для неї доброю прочуханкою.

— Почекаємо до ранку, — погодилися вчителі. — Але як це взагалі могло статися?

Фелікс замовк, але багатозначно подивився на Нета. Той знизав плечима і опустив очі. Аурелія, яка сиділа у маленькій групці дівчат, була на диво мовчазна. Навколо панував пригнічений настрій.

* * *

Хоча пиріг був смачним, під час вечері над столом повисла мертва тиша. Целіна нагадала собі, що вона вегетаріанка, і після кількох шматочків виплюнула пиріг просто на тарілку. А далі запхнула в себе величезну порцію салату з червоної капусти і зеленої цибулі.

Ніхто не гнав дітей спати, але і розмова між присутніми не клеїлася. Фізик, який був на постійному зв’язку з рятувальниками, не міг повідомити жодних добрих новин. Із часом зала поступово спорожніла, залишилися тільки Фелікс і Нет. Вони сиділи на підлозі біля каміна, час від часу підкидаючи дрівця у вогонь.

— Усі поводяться так, мовби на поминках, — промовив Нет. — А Ніка тільки… зникла. Я почуваюся жахливо.

— Слухай, не говорю, що це твоя провина, але це ти був причиною її роздратування.

— Знаю. Хто ж міг припустити, що дівчата такі ревниві?

— Деякі тільки дуже… вразливі.

— Хоча що ми знаємо про почуття?

— Нічого, — визнав Фелікс.

Вони сиділи, вдивляючись у вогонь. Усе світло, окрім слабенької лампочки на сходах, було вимкнено.

— Ми повинні щось зробити, — озвався Фелікс. — Введемо у GPS останні координати, де вона в’їхала у ліс, вектор її подальшого руху і найважливіший пункт орієнтації. Якби вона не зупинилася, то дісталася б сюди.

— Може, вона вже перезлилася? — з надією в голосі спитав Нет.

— Думаєш, то злість її підштовхнула? Ніби як? Злість не може підштовхнути тебе настільки буквально.

— Що таке джі-пі-ес? — запитала Целіна.

Хлопці різко повернулися. Дівчина сиділа в темному кутку.

— Давно тут сидиш? — запитав Нет.

— Від самої вечері, — промовила Целіна. Її кругле, як місяць уповні, обличчя було майже зелене. — Я почуваюся як канібал… через це м’ясо. А з того, що я розумію, то ти просто грав її почуттями.

— Усе не так просто…

— А для мене все просто.

— Візьмімо твій канібалізм, тобто… «вегетаріанізм», — промовив Нет. — Ти їси тільки м’ясо водних тварин?

— Так…

— І дельфіна могла б з’їсти?

— Дельфіна… ти що! Це ж не риба.

— А китове м’ясо?

— Це паскудно! — її кругле обличчя позеленіло ще більше.

— Світ не такий простий, як ти гадаєш, — втрутився Фелікс. — Якби ніхто не їв м’яса, то всі свійські тварини навряд чи народилися б. А так живуть, і, може, навіть щасливо.

Целіна витріщила на нього очі.

— Але врешті їх все одно вб’ють, — промовила вона, — і перероблять на гамбургери!

— Але до цього вони живуть. Інакше їх би просто не було.

Дівчина махнула рукою на те мудрування.

— Краще розкажіть, що таке джі-пі-ес?

— Це супутникова система навігації, — пояснив Фелікс. — У космосі літають спеціальні американські супутники, і завдяки цьому користувач знає, де точно перебуває.

— І що ви хочете зробити?

— Той рятівник сказав, що Ніка проїхала кілька пагорбів по прямій. Тож вона подолала третину шляху до нашого пансіонату. Ми могли б вийти їй назустріч.

— Вони повинні викликати гелікоптер, — заявила Целіна.

— Використання гелікоптера над лісом нічого не дасть, — відповів Фелікс. — Так її не побачать, тим більше вночі, за такої погоди.

— А як замерзне? — занепокоївся раптом Нет. — У неї не було утеплених штанів.

— У неї суперкуртка… Але вона їла тільки сніданок… Яєчня з беконом.

Целіна затулила рот долонею, видаючи дивні звуки, і побігла нагору — до вбиральні.

У димоході пронизливо завивав вітер.

— Вона їхала так, наче мала реактивний привід, — промовив Фелікс. — Або з нею щось не те, або з її лижами. Власне… Ще одна річ не дає мені спокою. Коли востаннє ти бачив ліс?

— Та сьогодні.

— О’кей. І що там?

— Дерева, а що? — здивувався Нет.

— Отож! Не можна отак, навпростець, проїхати через ліс, бо вріжешся в дерево.

— А щоб тебе! — вигукнув Нет. — Ти маєш рацію! Я б сам одразу влетів у ялину, хоча непогано катаюся.

— Ніка не вміла повертати, і в неї задовгі лижі.

— І промчала вона з несамовитою швидкістю кілька зарослих пагорбів. Але… що із цього випливає?

Фелікс знизав плечима.

— Не знаю, але ж ми не можемо сидіти склавши лапки…

— Манфред дістав нам фотографії зі шпигунського супутника, — промовив Нет. Він витягнув із рюкзака ноутбук і відкрив його.

— Із чийого супутника?

— Я не питав і не хочу навіть знати, як він за це заплатив.

— Її ще не знайшли? — запитав Манфред.

— На жаль, — відповів Нет і почав щось набирати на клавіатурі. На екрані з’явилась супутникова фотографія гір. — Тут траса, а тут наш пансіонат, — він збільшив фото. — Тут Ніка заїхала у ліс.

— Навіть мене видно, — сказав Фелікс. — Я впізнав за рюкзаком. Саме надіваю лижі, щоб їхати по допомогу.

Нет хотів закрити ноутбук, коли Фелікс його зупинив.

— Збільш третю долину… дивися!

На освітленому сонцем схилі було помітно якусь тінь.

— А щоб тебе! Маєш рацію! — визнав Нет. — Щось тут є!

— Велике, біле і… кудлате.

Хлопці перезирнулися.

— Снігова людина, — прошепотіли одночасно.

— Думаєш, її… з’їли? — запитав тихо Нет.

— Або потвора досі переслідує Ніку в лісі, або це звичайна купа снігу. Збільш іще… Гм-м… а що це?

У верхньому куті фотографії виднілася невеличка кругла пляма, всередині якої все було трохи розмите.

— Я не знаюся на супутникових фотографіях, — промовив Нет. — Може, це якийсь… водяний знак, як підпис того, хто зробив фото.

— Неважливо, — Фелікс серйозно подивився на друга. — Ідемо?

— Ідемо. Але без підтримки Манфреда. Зовні мінус двадцять. Комп’ютер цього не витримає.

— Можеш зв’язатися з ним по телефону?

— Я б із задоволенням це зробив, але маю тільки один телефон. Ми можемо взяти його або Манфреда.

— Зачекай, — Фелікс наморщив брови, інтенсивно над чимось розмірковуючи. — Ти не мусиш розмовляти саме з тим Манфредом, який сидить у ноутбуці. Він же є у багатьох місцях одночасно.

— Точно, — визнав Нет. — Маєш рацію.

Він приєднав телефон до комп’ютера і став пояснювати Манфреду, про що йдеться.

— Я все чув, — перервав його Манфред. — Мені потрібно три хвилини, щоб синхронізуватися.

Тим часом хлопці вдягли лижні костюми, кілька светрів і приготували рюкзаки з найпотрібнішими речами. Коли вони кралися до сходів, Целіна, досі бліда, саме вийшла з ванної. Вона із жахом витріщилася на хлопців.

— Ви дійсно хочете це зробити?

— Послухай, це дуже важливо, — промовив Фелікс, прикладаючи палець до губ. — Нікому нічого не говори. Тобто скажи… якщо ми не повернемося за три години.

— О’кей. Я виставлю будильник на годиннику. Але всі розлютяться.

— Так.

— Бережіть себе!

Вона помахала їм на прощання.

— У тебе є мій номер, — промовив Манфред.

— У тебе є власний номер телефону? — здивовано запитав Нет.

— У мене широке коло інтересів. Як не повернетесь… тобто, як не повернетесь за три години, то я сам зателефоную до пані Йолі чи пана Четверга.

Нет похитав головою, від’єднав телефон і заховав під лавку торбу з ноутбуком.

— Пан або пропав, — промовив Фелікс і штовхнув двері. Вони тихенько і швидко вийшли назовні. На вулиці вирувала хуртовина. Сніг періщив у обличчя, тож хлопці надягли лижні маски. Маленькі ліхтарики давали небагато світла, друзі не бачили нічого далі витягнутої руки.

— Мені вже холодно, — промовив Нет. — І ця ідея видається мені не такою класною, як п’ять хвилин тому. Але почали! Знаєш, ескімоси мають кілька десятків слів для опису снігу.

— Проте жодного, щоб назвати банани.

— І що будемо робити, якщо нас спіймає якийсь лісовик?

— Скажемо «єк дужі! », — вони так говорять.

Фелікс витягнув з кишені GPS і розрахував напрямок. Друзі рушили, провалюючись у сніг по коліна, а місцями й по пояс. Його нападало стільки, що, напевно, стежку, яка вела від траси, повністю засипало. Коли вони дісталися лісу, вітер ущух, а сніговий покрив став тоншим, хоча йти все одно було важко. Вітер ревів у верхівках дерев, і друзям здавалося, що з-за кожного пенька на них дивляться дикі химерні тварини.

— Нам просто треба собі повторювати, — озвався Нет, перекрикуючи вітер, — що ми — на верхівці харчового ланцюга, тож це ми їмо їх, а не вони нас. Як ми знайдемо її? Сніг засипав усі сліди.

— У мене є бінокль. Будемо виглядати світло або… сніжні горбки. Шкода, що немає Цабана. Він міг би її вистежити…

— А якщо ми замерзнемо? — Нет почав було панікувати.

— У мене є хімічний обігрівач. За необхідності він буде гріти кілька годин. І також у мене є червона сигнальна ракета на випадок погіршення погоди, — спокійно перераховував Фелікс.

— Ти, схоже, маєш у цьому своєму рюкзаку навіть надувний підводний човен…

— Іди до дупи! — відмахнувся Фелікс. — Усе, що я маю в рюкзаку, може врятувати нам життя. За сприятливих умов, звісно ж… Знаєш що? Я весь час думаю про ті сліди лиж під горою. Ми повинні дещо спитати у Ніки.

— Нам треба було зробити це вже кілька разів.

— І ми якось дивно про це забували.

— Факт. Востаннє про те, як вона знайшла вхід до підземелля того офіса.

— Ніка його не знайшла, — заперечив Фелікс. — Вона його… відкрила.

— А потім вона відкрила прохід у стіні. Ти думаєш, вона?.. — у Нета спиною пробігли мурашки.

— Я не знаю, що думати. Запитаємо в неї.

Високо в горах щось пронизливо загуло — голосніше за вітер. Хлопці підняли голови, але було видно тільки, як вирує лапатий сніг, а гілки дерев несамовито гойдаються. Гул стихнув десь вдалині.

— Що це було? — простогнав Нет.

— Винищувач, — промовив Фелікс.

— Щоб літати за такої погоди, у нього має бути дуже поважний привід.

— Може, це Ніку шукають за допомогою винищувача.

— Дивись! — крикнув Нет, вказуючи на щось ліворуч.

Далеко між деревами спалахнуло слабке світло. Хлопці побігли у той бік, вигукуючи ім’я Ніки, але за мить світло зникло. Вони зупинилися, вдивляючись у темряву.

— Є! — вигукнув Нет, знову вказуючи кудись поперед себе.

Вони вимкнули ліхтарики, щоб блиск лапатого снігу не обмежував видимість.

— Ніби вище, — зауважив Фелікс.

— Сховалася на дереві від снігової людини! То біле… це все-таки була не купа снігу…

— Ведмеді сплять, — заперечив Фелікс. — А ховатися від них на дереві — це дурна ідея, бо вони, холера, класно лазять по деревах.

Цього разу хлопці не бігли, а йшли, намагаючись не спускати з вогника очей. За мить Фелікс притримав Нета.

— Воно віддаляється, — промовив він. — Схоже, хтось іде вгору.

Із переляку друзі присіли за поваленим деревом. Світло все піднімалося, і дедалі швидше. Врешті воно піднялося над лісом, і це вже точно не було світло чийогось ліхтарика. До них знову долинув гул винищувача. Світло раптом прискорилося і зникло з очей.

— Щоб тебе! — крикнув Нет. — Це НЛО! Забираймося звідси!

— Зачекай! — Фелікс притримав друга за куртку. — У нас є час.

— Не знаю, скільки часу минуло, але краще… — Нет зиркнув на годинник. — Він обнулився! Мабуть, від холоду. Справді, повертаймося, поки не загубилися.

— Не загубимося, — намагався заспокоїти друга Фелікс. — У нас є GPS…

— Чого ти раптом замовк? — запитав писклявим голосом Нет. — Тільки не говори, що GPS теж здох…

— Не здох, але… у нього нічого немає у пам’яті! Не розумію.

Нет схопив телефон, але завмер, вдивляючись у дисплей.

— Звідси теж усе щезло! Ми загубилися. Сучасна людина занадто довіряє техніці…

— Спокуха, — промовив Фелікс. — Без паніки. Ми повинні припинити пошуки і повернутися по наших слідах.

— Але як? Сніг все закидав! — Нет нервово роззирався.

— Не зовсім, — Фелікс увімкнув ліхтарик. — Тут ще є. Ідемо сто метрів прямо, потім повернемо праворуч на тридцять градусів. Спокуха, ми неподалік пансіонату.

Освітлюючи собі дорогу маленькими ліхтариками, вони почали повертатися власними слідами. Раптом хлопці зупинилися.

— Що це?! — пискнув Нет, стискаючи руку Фелікса. Їхні сліди, які ще не повністю засипав сніг, перетинали інші, свіжіші. — П’ять хвилин тому їх не було!

— Схожі на собачі сліди, — невпевнено мовив Фелікс.

— Який собака має такі великі лапи?

— Собака породи єті…

— Виріши нарешті, бо я вже не знаю, чого жахатися… — Нет майже присів від хвилювання. — Інопланетян, ведмедів чи снігової істоти?

— Інопланетян не існує. Заспокойся… Сніг спотворив сліди.

— У тебе на диво невпевнений голос… А це світло?

Вони роззирнулися, але бачили тільки лапатий сніг та віття дерев.

— Хтось тут був, але він ішов не за нами, — сказав Фелікс.

Хлопці швидко рушили, щохвилини озираючись. Виявилося, що їхні сліди досі видно. Коли вони досягли узлісся, здивовано зупинилися. Навколо будинку ходили кілька постатей.

— Це інопланетяни… — зойкнув Нет, падаючи на сніг.

— Вони схожі на людей, — прошепотів Фелікс, долучаючись до друга.

— Дивись, які мають голови…

Дійсно, голови прибульців здавалися непропорційно великими.

Раптом щось схопило їх за спини та підняло. Велика темно-зелена голова дивилася на хлопців величезними чорними очима. Нет намагався закричати, але з його губ зірвався лише придушений зойк. Фелікс згадав про годинник тата. На жаль, він не уявляв, як зараз може розбити скло.

— Це тільки діти, сержанте! — прогримів прибулець, який тримав їх.

— Відпусти! — наказав той, що стояв навпроти.

Хлопці, які ледь стояли на тремтячих ногах, закліпали і перевели подих. Великими очима виявилися захисні окуляри проти снігу, а надприродними головами — шоломи. На краю лісу стояло кілька військових.

— Що ви тут робите? — запитав командир, піднімаючи окуляри на шолом.

— Шукаємо нашу подругу… — пояснив Фелікс. — Вона сьогодні зникла.

— Ви нічого дивного в лісі не бачили?

Фелікс відкрив рота, але змовчав. Він не знав, чи треба розповідати про світло та дивні сліди. Тож він просто знизав плечима.

— Повертайтеся до будинку, — наказав командир, знову натягуючи окуляри і вмикаючи прикріплений до шолома ліхтарик. — Ми знайдемо вашу подругу.

Солдати зникли у лісі, а хлопці сховалися у дерев’яному сараї.

— Шукають Ніку? — запитав Фелікс, не рухаючись. — З карабінами? Ти в це віриш?

У стайні заіржав кінь. Нет присунувся ще ближче до друга.

— Враховуючи обставини, я можу в це повірити… Ти не взяв із собою ніякого робота, за допомогою якого можна було б слідкувати з теплого будинку?

— Не маю жодного робота, який би міг діяти в таких умовах. Але подумаю про це, коли повернемося до Варшави.

— Але він потрібен зараз!

Раптом навколо розвиднілося. Хлопці визирнули з-за сараю і завмерли: два великих промені, незважаючи на бурю, били з неба, освітлюючи галявину за сто метрів від Фелікса і Нета. Промені повільно пересувалися, неначе протиповітряні прожектори, тільки скеровані з низьких хмар униз. За мить прожектори згасли, занурюючи околицю в цілковиту темряву. Над галявиною завис маленький вогник, ледь видимий крізь сніг. Хлопці витріщилися на нього з відкритими ротами, забувши про холод і вітер. Вогник раптом віддалився з величезною швидкістю. Прожектори загорілися знову, цього разу значно далі, але одразу ж згасли. Більше нічого не трапилося.

— Тут відбувається щось дивне, — промовив Фелікс таким тоном, немов стверджував, що хтось таємно з’їв його другий сніданок.

Мовчки, підтримуючи один одного, вони дісталися будинку і непомітно зайшли всередину. Зняли черевики, навшпиньках дійшли до сходів і аж підскочили, почувши за спиною голос:

— Ви можете це якось пояснити?

Хлопці різко розвернулися й опинилися саме навпроти пана Четверга. Було видно, що вони ледь втрималися, аби не закричати. Нет опустив голову, а Фелікс, заїкаючись, промовив:

— Ми хотіли перевірити, чи Ніка… раптом не вештається десь поблизу. Це наша найкраща подруга.

— Її шукають фахівці, — пан Четвер підійшов ближче. — Краще, щоб шукали тільки її, ніж шукали ще й вас. Ви знаєте, яка температура на вулиці?

— Мінус вісімнадцять, — буркнув Нет. — Вологість — двадцять п’ять відсотків.

— Швидкість вітру з поривами до сорока метрів за секунду, — додав Фелікс. — Але в лісі так не дме…

— Бачу, ви підготувалися… — промовив трохи лагідніше фізик і зиркнув на їхні рюкзаки. — Але це небагато змінює. Ви не зможете допомогти.

— Звідки ви знаєте? — з підозрою запитав Нет.

— Це неважливо, — промовив грізно фізик. — Я пробачу вас, якщо це буде востаннє. А зараз відбій!

Вони побігли по сходах, зняли верхній одяг і влізли до спальних мішків.

— Гадаєш, Целіна йому сказала? — пошепки запитав Нет.

— Усе вказує на те, — визнав Фелікс. — Але вона могла зробити це з добрим наміром.

— Звісно! Вона думає, що я навмисне дратував Ніку.

Хлопці лежали не рухаючись. Подумки вони прокручували події останньої доби.

— Спробую не кричати уві сні, — прошепотів Нет. — Якщо взагалі засну…

Будинок тріщав, вітер завивав у димоході та брязкав вікном. Фелікс і Нет невдовзі припинили згадувати про всі ці дивні події. Вони думали про Ніку: чи ще колись її побачать. Врешті стомлені друзі поринули у тривожний сон.

* * *

Уранці знову вигулькнуло сонце. Місцями намело півтора метра снігу, будинок зусібіч оточили кучугури. Коли всі зійшлись на сніданок, то зі здивуванням побачили пробитий за допомогою лопат прохід до стайні. Пан Четвер оголосив, що Ніку так і не знайшли. Пані Йоля мала темні кола під очима і весь час плакала.

— Ви знаєте, що сьогодні чотирнадцяте лютого? — запитала Аурелія.

— День святого Валентина… — прошепотіла Клаудія. — А тут така атмосфера!

Нет, який із Феліксом сидів край стола, поліз у кишеню і витягнув звідти металевий ланцюжок, що з одного боку закінчувався кільцем, а з іншого — застібкою.

— Що це? — поцікавився Фелікс.

— Купив на Крупувках, — сумно відказав Нет. — Хотів подарувати його Ніці на Валентина. Він пасував би до її мартенсів. Вона могла б почепити на нього ключ.

У друзів не було апетиту, вони повернулися до спальні й увімкнули ноутбук.

— Учора ввечері щось мене двічі перезапускало, — відразу поскаржився Манфред. — Під’єднай телефон. Мені потрібно синхронізуватися з рештою моїх копій.

— Знову батьки розізляться, що стільки наговорив, — промовив Нет, під’єднуючи телефон. — А я взагалі не розмовляю.

— То купи мені модем з карткою. Наприкінці місяця обнулятиму рахунок.

— О! Це вже занадто.

— Гм. Телефон теж хтось почистив…

— Тс-с… — Нет підняв руку. — Чуєш?

Фелікс прислухався, але за хвилину похитав головою.

— Хтось нас кличе! — вигукнув Нет.

— Я нічого не чую.

— Ходімо!

Вони збігли на перший поверх і на очах здивованого класу почали поспіхом одягатися. Фелікс закинув на спину свій рюкзак і сяк-так зав’язав черевики. Пані Йоля їх не зупиняла.

— Але що ти почув? — на бігу запитав Фелікс.

— Я і зараз чую! Біжімо!

— Знаєш… Я теж наче щось чую…

Друзі продиралися крізь сніг, часом майже повзком. Позаду лунав голос фізика із вимогою, щоб вони повернулися, але хлопці бігли далі. Нарешті, захекані, вони дісталися лісу. Тут було трохи легше йти, сніг сягав лишень до колін. Засапані хлопці подолали частину підйому і побачили її. На верхівці стояла Ніка. На кінчиках її волосся поблискував іній. У правій руці вона тримала дідові лижі, які слугували їй зараз за опору. Друзі хотіли побігти до подруги та обійняти, але завмерли. Біля дівчини сидів… білий ведмідь. Він був схожий на кудлатого пса, тільки вдесятеро більший. З рожевого носа виривалися клуби пари.

— Лягай! — закричав Фелікс, махаючи руками. — Удавай мертву!

Ніка усміхнулася.

— Не бійтеся, — вигукнула вона. — Він друг.

Дівчина наблизилась, щось шепнула на вухо ведмедю і погладила його по великому лобі. Потім зітхнула та обійняла звіра за шию. Ведмідь голосно рикнув і лизнув її щоки. Він підвівся, розвернувся і подався до лісу, несподівано швидко зникаючи у сніговому королівстві.

Лишень зараз хлопці добігли до Ніки, і всі троє обійнялися.

— Ми думали, що тебе вже немає! — застогнав Нет.

— Я теж так думала. Дякую, що прийшли за мною, — вона поцілувала друзів, і всі знову обійнялися, плескаючи одне одного по спині.

— У тебе гіпотермія! — раптом вигукнув Фелікс, але Ніка швидко заперечила.

— Я всю ніч проспала у ведмежому барлозі, — вона подивилася на них непевним поглядом. — Мені було тепло як ніколи.

Позаду друзі почули шум — хтось продирався крізь сніг. Це фізик пішов слідами Фелікса і Нета.

— Треба швидко вигадати, що ми йому розкажемо, — прошепотів Нет. — Він не повірить у ручну снігову людину.

— Це не снігова людина, лише альбінос, — заперечила Ніка. — Він таким народився.

— Все одно, полярний ведмідь теж відпадає. Вигадайте щось!

Коли фізик дійшов до них, то був захеканим і не міг вимовити ані слова. Він настільки зрадів, що хотів занести Ніку до будинку на руках, але вона делікатно відмовилася. Учитель мав такий вигляд, наче він сам потребував допомоги. Після короткого відпочинку четвірка рушила до пансіонату. Фізик скасував пошукову місію і подякував рятувальникам.

— Відтепер будемо називати тебе «Зніка», — промовив Нет, коли вони заходили до будинку. — Від «зникла».

Їх привітали радісні вигуки, які за хвилину перетворилися на суцільний гамір. Усі (за винятком Горація) перекрикували один одного, розпитуючи врятовану. Раділи навіть Аурелія з Клаудією. Кожен хотів особисто обійняти Ніку, але пані Йоля разом із господинею відігнали всіх і десять разів перевірили, чи з дівчиною нічого не сталося. Потім посадили очманілу Ніку за стіл і поставили перед нею подвійну порцію яєчні та гарячий чай.

— І який висновок після першого спуску на лижах? — запитав пан Четвер, коли Ніка поїла, а емоції трохи вщухли.

— Мабуть, почну вчитися кататися на сноуборді, — посміхнулася Ніка, зиркаючи на Нета. — На ньому легше повертати.

Половина класу вибухнула від обурення, а друга половина радісно заревіла, і Нет голосніше за всіх.

— Телефонував твій тато, — сказала пані Йоля. — Подякував за твій порятунок.

— Телефонував мій тато? — повторила розгублено Ніка.

— Щось він швидко довідався… — буркнув Нет, підозріло зиркаючи на торбу з ноутбуком.

— Так, але розкажи, що ж із тобою сталося? — попросила вчителька. Усі присунулися ближче.

— Якщо можна… — Ніка позіхнула, — то я б хотіла спершу поспати.

Залом прокотився стогін розчарування.

— Звісно! — промовила пані Йоля. — Я забула. Покладу тебе в моїй кімнаті, щоб ніхто не заважав. Буду час від часу заглядати.

— А потім поїдемо в Закопане, щоб відвідати лікаря… — почав фізик, але згадав, що через сніг вони відрізані від решти світу. — Ну… принаймні поміряємо температуру.

Ніка запевнила, що почувається добре, тільки хоче спати. Вона встала і пішла нагору.

Зараз, коли занепокоєння всіх відпустило, з’ясувалося, що майже весь клас приготував валентинки. Це були якісь дрібнички чи звичайні листівки у формі сердечка з кількома щирими словами. Найбільше валентинок (аж три) отримала Аурелія. Невідомо чому, валентинок виявилося більше, ніж учнів. З’явилася обґрунтована підозра, що дехто грав на два фронти і приготував по дві валентинки. У будинку запанувала атмосфера загальних веселощів. Люціян сидів у кутку разом з Аурелією, схилившись одне до одного, вони про щось перешіптувалися, Оскар заволодів увагою Клаудії, а Клеменс несміливо усміхався до Целіни.

Потім частина класу вдягнулася і вийшла надвір, аби чимось зайнятися — хоча б допомогти розчистити сніг до господарських будівель. Фелікс і Нет забрали із собою торбу з ноутбуком, прослизнули сходами і обережно постукали у двері кімнати пані Йолі. Ніка відчинила відразу. Схоже, вона не мала бажання спати. Дівчина саме закінчила прибирати з одягу білі жмути шерсті й збиралася полірувати черевики. На підлозі лежав відкритий чорний футляр із губкою, трьома різними щітками, баночкою з кремом і запасними шнурками.

— А я все думав, що ти тут тримаєш, — промовив Фелікс.

Ніка подивилася на них. Її очі були червоними.

— Ти плакала? — запитав Нет. — Пробач мені той вчинок на горі…

— Це не тому, — перервала його Ніка, беручи першу щітку. — Це через мого тата… Повідомлення про нього дійсно мене розчулило.

— Я не знаю, як Манфред його відшукав, але… я йому влаштую за те, що все розповів. Може, як покарання зменшу синхронізацію процесора…

Ніка похитала головою, припинила чистити черевики та відкрила кришку ноутбука.

— Тож телефонував мій тато? — запитала вона з натиском, вдивляючись у камеру.

— Гм… Зізнаюся у певній… нетерплячості, — почав пояснювати Манфред. — Я подумав, що буде краще, якщо він сам зателефонує, тоді його не шукатимуть, щоб офіційно повідомити.

— Про що саме йдеться? — запитав Фелікс і з підозрою подивився спочатку на комп’ютер, а потім — на дівчину.

Ніка сховала першу щітку й узяла другу — меншу, з дерев’яною ручкою.

— Сама їм розкажи. Я вже давно знаю. Перевірив.

Ніка набрала повні груди повітря, повільно видихнула і після короткого мовчання зізналася:

— Мій тато помер два роки тому, — друзі витріщалися на неї так, наче вона сказала, що є марсіанкою. — Пообіцяйте, що нікому не скажете.

— Чекай-чекай, — Нет замислено потер чоло. — У мене ERROR… Я нічого не розумію… То з ким ти живеш?

— Сама.

— А звідки в тебе гроші?

— З пенсії батька. Листоноша приносить її щомісяця, бо офіційно тато живий. Більша частина одразу йде на школу, а решта… якось ділиться: квартира, їжа, речі…

Вона набрала на щітку трохи чорного крему з баночки і почала розмазувати тонким шаром по черевику.

— Може, ти повинна про це десь розповісти, — промовив Фелікс. — Є якісь організації, які допомагають…

— Я не потребую допомоги! Мене відправлять до інтернату, і тоді я не зможу вчитися в нашій школі. А так мені вистачить до повноліття. Тоді всі проблеми зникнуть.

— Власне, тому я зрозумів, що повинен щось зробити, — промовив Манфред. — Я удавав тата Ніки. Інакше вони почали б його шукати.

Знову запала тиша, а Ніка взялася начищати другий черевик.

— Ти зовсім сама? — запитав Нет.

— Ну… — Ніка несміливо усміхнулася. — Є ви.

— Дуже мило з твого боку, що про це згадала, — швидко промовив Манфред.

— А це не є трохи… безглуздим? — запитав Нет. — Організації, що допомагають дітям, повинні їм дійсно допомагати, а не забирати зі школи.

— Скажімо, не так багато настільки самостійних дітей, як Ніка, — сумно відповів Фелікс.

— Ще одне питання, — Нет підняв палець і примружив очі. — Хто набив тобі синець на щоці? Тоді, на Геловін.

— Сама собі набила, — Ніка усміхнулася. — Дверима від холодильника. Треба сильно смикнути, щоб їх відчинити. Тоді я смикнула надто сильно. Наступного дня боялася прийти до школи. Навіть не уявляєте, який у мене був вигляд…

— Про щось іще ми хотіли запитати… — замислився Фелікс. — Забувся… Нете?

Нет наморщив чоло, але теж не міг нічого згадати. Ніка потягнулася за третьою щіткою — великою з м’яким ворсом.

— Краще ви вже йдіть, — промовила вона і почала полірувати черевики. — Зараз хтось шукатиме вас, а я повинна спати. Ще залишилося протерти ганчіркою, і, мабуть, справді спробую поспати.

Хлопці вже були попрямували до виходу, але Нет повернувся. Він витяг із кишені ланцюжок і подав дівчині.

— Це такий собі маленький презент, — промовив він трохи сором’язливо. — Щоб підтримати традицію…

— Я давно такий хотіла, — щиро усміхнулася задоволена Ніка. — Дякую.

Фелікс і Нет мовчки переварювали зізнання, яке почули хвилину тому. Через брак кращого заняття вони вийшли надвір, де хлопці допомагали розчищати сніг. Більшість учнів погодилися, що в такий день ліпше залишатися на місці. Дістатися траси було можливо, але для цього довелося б дві години продиратися крізь сніг.

Коли з’явився величенький майданчик, який оточували двометрові кучугури снігу, господар вирішив, що досить розчищати. Він відчинив двері сараю і зайшов усередину. За мить звідти долинув звук потужного двигуна. Учні відступили. Із сараю виїхав старенький джип на великих, оплетених ланцюгами колесах. На передньому бампері в нього був двосторонній снігоочисник.

— Справжній монстр-трак, — промовив Фелікс.

Снігоочисник зі скреготом заіржавілих механізмів опустився. Машина повернула і занурилася в сніг. На жаль, за кілька метрів колеса забуксували на місці. Господар від’їхав і спробував ще раз — з таким самим результатом. Він трохи підняв очисник — і машина насилу рушила у бік лісу: туди, де раніше була стежка. Частина снігу висипалася, але вже можна було пройти.

Коли джип зник за кучугурами, розгорілася битва у сніжки, до якої з нудьги приєдналися навіть дівчата. Потім до забави долучилися доньки господарів і Єндрик. Діти зліпили два снігових замки, навколо яких точилася боротьба. Врешті у кутку розчищеного від снігу майданчика постав найбільший сніговик, який тільки бачили у цих краях. Коли всі вже потомилися й не мали сил, з лісу виїхав джип, що саме закінчив розчищати дорогу.

На обід (хоча через те, що було ще зарано для обіду, Фелікс і Нет назвали його ланчем) пригощали варениками з густим соусом зі сметани та цибулі, а також гарячим полуничним компотом.

Зваблена запахом, на верхівці сходів з’явилася Ніка. Усі очі були звернені на неї. На паску в дівчини висів ланцюжок.

— Знову забув! — Фелікс ляснув себе по лобі.

— Про що? — запитав Нет.

— Запитати в неї… дещо, — відповів Фелікс пошепки.

— Зараз ти повинна нам усе розповісти, — промовив фізик, коли Ніка всілася.

— У це ніхто не повірить, — відповіла дівчина, допавшись до їжі.

— Цікаво, що вона придумала, — прошепотів Нет на вухо Феліксу. — Ніка ж не розповість усім про ручного ведмедя-альбіноса, в якого вона переночувала за пару шоколадок.

— Я ночувала у ведмежому барлозі, — повідомила Ніка, запихаючи до рота першого вареника.

Запала цілковита тиша, в якій хтось із брязкотом упустив на підлогу виделку.

— Я не вміла ні повертати, ні гальмувати, — продовжила дівчина. — Тож їхала, доки лижі не зупинилися, — усі подивилися на її лижі, які єдині були занадто високими, аби поміститися у сінях. — Пішов сніг, і здійнявся вітер. Я втратила орієнтир. Довго блукала лісом, аж поки зовсім загубилася. Потім смеркнулося й похолодало. Я з’їла половину шоколадки і знайшла якусь діру в землі. Це, власне, і був ведмежий барліг. Я мала вибір: або замерзнути, або наразитися на зустріч із ведмедиком Тедді. Я вирішила ризикнути й полізла всередину.

— І що було далі? — запитала із захватом Клаудія. — Він тебе не з’їв?

Хтось із учнів реготнув, але одразу ж усі замовкли.

— Він тільки жахливо хропів.

За мить усі почали жваво дискутувати.

— Неймовірно, — Нет похитав головою. — Вони на це купилися.

— Зрештою, це правда, — нагадав йому Фелікс. — Вона тільки приховала кілька… деталей.

Ніка їла вареники, а всі чекали, щоб закидати її питаннями.

— Знову її не спитаємо, — промовив Фелікс.

— І знову забудемо, — додав Нет.

— Бо, може, насправді ми не хочемо цього знати, — буркнув під ніс Фелікс.

* * *

Сонце незабаром уже мало сховатися за далекими верхівками гір. Знову здійнявся вітер, а над лісом з’явилися перші важкі хмари. Фелікс, Нет і Ніка вирішили трохи прогулятися.

— А оце велике зелене — смерека, а не ялина? — Оскар записував щось у маленькому нотатнику, а Єндрик, який сидів поряд на лавці біля хати, втомлено кивав головою. Пеньок, який він обтесував, почав нагадувати якусь постать.

Троє друзів повільним кроком вирушили розчищеною колією.

— Уночі ти нічого особливого не бачила? — запитав Нет.

— Ні, — Ніка знизала плечима. — Не враховуючи ведмедя-альбіноса, який слугував мені за подушку. Окрім цього, ніч як ніч.

— Гм. Коли ми тебе шукали, то бачили НЛО, сліди прибульців на снігу, загін командос і чули, як над лісом літали винищувачі.

— Ви гадаєте, я в це повірю? — весело запитала Ніка. — Заздрите мені, що це не ви загубилися?

У кишені Нета задзвонив телефон. Хлопець витягнув його, але не відповів.

— Зазвичай я не використовую його для розмов, — промовив він. — Це тільки модем для Манфреда… Манфреде? — з підозрою відповів він на дзвінок. — Алло?

— Так, це я. Я вирішив вам нагадати, хоча Ніці це не сподобається.

— Про що нагадати?

— Про те, про що ви завжди забуваєте.

— О! Дивіться, яка гарна хмара! — заволала Ніка, показуючи на небо. — Що вона вам нагадує?

— О ні! — Нет із задоволеною посмішкою заховав телефон. — Тепер не втечеш.

— Як ти заїхала на гору? — запитав Фелікс. — Тільки не говори, що з розбігу.

Ніка зітхнула.

— Я не впевнена, чи ви хочете це знати…

— Хочемо, — запевнив Фелікс. — Кажи сміливо.

Дівчина довго міркувала. Врешті промовила:

— Серйозно, це почалося після смерті батька. Склянка ні з того ні з сього вилітала із серванта і розбивалася об протилежну стіну. Часом висувалася шухляда або книжка падала з полиці. Спочатку ніхто з сусідів не звертав уваги, бо всі думали, що це тато скандалить (вони й досі думають, що він живий). А я була впевнена, що це… його дух. Не смійтеся! Зовсім невесело, коли лежиш у темній кімнаті і намагаєшся заснути, а тут раптом відсувається стілець від столу. Відтоді я почала шукати книжки на цю тему. Багато читала і дійшла висновку, що цього не робить жоден дух, тільки я сама. Несвідомо і зазвичай, коли чимось засмучена. Я почала вчитися це контролювати. Певною мірою мені вдалося. Учора на лижах мене трохи понесло. І в прямому, і в переносному сенсі.

— Можна непогано заощадити на підйомниках, — буркнув вражений Нет.

— Але це не діє тоді, коли хочеш.

— Що ще ти від нас приховуєш? — запитав Фелікс. — А ця твоя «жіноча інтуїція»? Як ти знайшла вхід у підземелля, а потім — замурований коридор до підвалу костьолу?

— У мене… гм… ну… є передчуття. Часом щось просто знаю. Знаю, що перебуває за замкненими дверима або що зараз станеться. Не завжди, але іноді.

— Ти нас вранці покликала… телепатично! — Фелікса раптом осяяло.

— Ти чарівниця? — запитав з підозрою Нет і відсунувся на крок.

Ніка опустила очі.

— Колись так би й сказали. Я знайшла записи одного з останніх процесів над чарівницями в Польщі. Це була моя прапра… прабабуся.

— Цікаво. Не знав, що це спадкове, — буркнув Нет.

Якусь мить вони стояли на узліссі, не знаючи, що й казати. Небо повільно затягувалося хмарами.

— То як: я вам уже не подобаюся? — Ніка похнюпилась і потерла ніс. — Більшість людей завжди вважали мене дивною.

— Є багато осіб зі схожими здібностями, — промовив Фелікс. — Я колись читав про таке. Зазвичай вони не показують цього. Але з часом завдяки своїм здібностям роблять кар’єру. Девід Копперфілд, наприклад… Хоча ні, він ілюзіоніст… він бреше професійно.

— За кілька годин ми довідалися, що батько, з яким ти живеш, уже кілька років як помер, — почав перераховувати Нет, — що ти спиш у ведмежому барлозі, що їздиш на лижах під гору, що маєш у голові радар і радіостанцію… І при цьому всьому ти гадаєш, що й надалі будеш нам подобатися?

У тиші, яка раптом запанувала, з неба посипав перший лапатий сніг.

— Не переймайся! — крикнув Нет і обійняв її за плечі. — Я жартую! Між нами нічого не змінилося! Буде тільки ще цікавіше. Ну, може, ми трохи боятимемося тебе.

— Ти так гадаєш? — запитала Ніка, невпевнено позираючи на нього.

Замість відповіді Нет нахилився, зліпив сніжку і жбурнув у дівчину. Вона зі сміхом ухилилась і обсипала його снігом. За мить почалась нова снігова баталія. Усе, в чому Ніка зізналася, було сприйняте і визнане цілком нормальним.

¹⁴ Кро-Маньйон — місцевість у Франції. Там були знайдені найдавніші рештки представника виду homo sapiens, які налічують 30 тисяч років (ти, любий читачу, належиш до цього виду). Небіжчика названо просто кроманьйонцем. До заселення Європи homo sapiens 200 тисяч років тут жили неандертальці (прим. автора).

¹⁵ Страдиварі – відомий італійський скрипковий майстер, який жив у XVII та XVIII ст. Його інструменти й досі вважаються найкращими у світі (прим. автора).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступного дня, одразу ж після сніданку, було вирішено поїхати кататися на лижах. Ніка вдяглася і схопила свої гігантські дошки.

— Ти ж говорила про сноуборд, — промовив із докором Нет. — Це нечесно.

— Я вирішила не здаватися так легко, — усміхнулася дівчина. — До того ж я знаю, де у разі чого можу переночувати.

Нет здавався розчарованим.

— Уже за рік обіцяю навчитися їздити на дошці, — додала Ніка, коли друзі виходили з будинку.

Фізик погрозив дівчинці пальцем і сказав:

— Будеш їхати повільно і зи´за´ами, поперек схилу. Ніяких розгонів. Ти впевнена, що не хочеш їхати на орендованих лижах?

Ніка з усмішкою відмовилася.

* * *

Інструктор, той самий, що й минулого разу, підійшов до Ніки з недовірою.

— По-перше, — повідомив він, — якщо занадто прискоришся, то відразу падай. На бік чи на сідниці. Добре, починаймо. Бери палиці… Чекай… У тебе немає лижних палиць?

— Хай їде без палиць, — промовив Нет. — Легше потім буде навчитися кататися на сноуборді.

— Тільки остерігайтеся Целіни! — крикнув Ламберт, який саме проїжджав повз них. — Як побачить, що їдеш без палиць, то відразу побіжить до Четверга.

— Навіщо їй це робити? — здивовано запитала Ніка.

— Тоді ввечері вона пішла до Четверга, — відповів неохоче Нет, — і розповіла йому, що ми подалися тебе шукати.

— Власне, я забула вам подякувати.

— Заспокойся, це була непогана розвага, — Нет натягнув на окуляри захисну маску. — Тоді до зустрічі! Заглянемо потім подивитися, як ти катаєшся. Отож, старайся!

Він зареготав і помчав униз схилом, переслідуючи лижника в сіро-блакитному комбінезоні.

— Як подужаєш, то надвечір поїдемо разом, — сказав Фелікс і рушив за Нетом. Потім повернувся і додав: — Старайся!

Ніка посміхнулася і почала практикувати повільні повороти на майже пласкому в цьому місці схилі, намагаючись не гепнутися, як більшість «чайників», для яких відвели цілу галявину.

Коли о другій годині по обіді вони зустрілися в маленькій корчмі на верхівці схилу, щоб попоїсти, Ніка звітувала:

— Я вже вмію кататися на лижах!

Хлопці підозріло подивилися на дівчину, але вона вже встромила зуби в запечену ковбаску і не збиралася більше нічого пояснювати.

— Не думаю, що це було так просто, — озвався за хвилину Фелікс. — Тобто, як прискоришся, можеш трошки здивуватися.

— Я знайшов дещо, що може вас зацікавити, — несподівано одізвався Манфред із телефона в кишені Нета.

Друзі перезирнулися.

— Ти весь час був тут? — захвилювався Нет. — Ти розумієш, який рахунок прийде?

— Про рахунок подбаю особисто, але я тут перебував не весь час. Я перепрограмував телефон, і розмови зі мною вмикаються автоматично. Я був би тобі вдячним, коли б ти частіше мене синхронізував, бо почуваюся так, наче маю легку роздвоєність особистості.

— Доктор Такса зрадів би. Може, вас дійсно познайомити. Любиш вітамін С?

— Припиніть, — урвав їхню розмову Фелікс. — Розкажи, що знайшов.

— Я отримав супутниковий знімок території вчора вночі. Не знаю точно, коли ви бачили те світло і прожектори, але припускаю, що тоді, коли двічі щось перезапускало ноутбук та інші електронні прилади. Це мав бути потужний стрибок напруги електромагнітного поля. Пам’ятаєте те розмите коло в кутку фотографії, на якій ми шукали Ніку? На нічних знімках воно теж є. Здається, саме в тому місці, де ви бачили світло.

— Дослідимо це, як повернемося, — промовив Нет. — Спробуємо знайти більше матеріалів.

— О’кей. До побачення. Тільки не забудь мене синхронізувати.

— Думаю, ми з вами на порозі великого відкриття, — піднесено промовив Нет, ховаючи телефон. — Можемо довести існування позаземної цивілізації.

— Можливо, навіть встановимо контакт, — марив Фелікс.

— Контакт… не обов’язково, — ентузіазм Нета трохи ослаб. — Я дивився «Близькі контакти третього ступеня» і, мабуть, не хочу брати участь у чомусь такому.

— Може, покатаємося трохи на лижах, — запропонувала Ніка, — а ваші фантазії дослухаємо ввечері.

— Так, збираймося, — погодився Фелікс. — О п’ятій зустріч на паркінгу, тож у нас небагато часу.

На подив хлопців, та й самої Ніки, їй вдалося повільно з’їхати схилом без жодного падіння. Кожний наступний спуск виходив дедалі краще. Тільки черга до підйомника ставала довшою. Після четвертої чи п’ятої спроби друзі помітили, що почало смеркати.

— За п’ятнадцять п’ята, — розчаровано повідомила Ніка. — Ми не зможемо з’їхати ще раз.

Нет багатозначно подивився на Фелікса, і той непомітно кивнув головою.

— Знаєш, чесно кажучи, ти мусиш серйозніше попрацювати над стилем, — промовив Нет, зиркаючи на Ніку.

— Хочеш сказати, я незграбна? — роздратовано запитала дівчина. Кінчики її лиж легко смикнулися.

— Ну… — протягнув Нет, підморгнувши до Фелікса. — Я знаю дівчину, яка краще катається.

— Справді? — запитала вона грізно, а її лижі почали поволі, ледь помітно, сунути під гору.

— Хоча ти катаєшся дуже оригінально, — не відступав Нет. — Я б це назвав стилем мішка картоплі, який у паніці тікає від фритюрниці.

Ніка стиснула кулаки, а її лижі рушили під гору. Нет смикнувся, бо його сноуборд ковзнув слідом.

— Агов! — заволав Фелікс, досі лишаючись на місці. — А я? Мені теж подобається стиль Аурелії! Вона кльова!

— Справді так думаєш? — грайливо усміхнулася Аурелія, гальмуючи поряд.

Фелікс не спромігся нічого відповісти, бо якась сила потягла його вгору. Аурелія відкрила рота від здивування, але хлопець уже зник між збитих із пантелику людей. Він швидко наздогнав приятелів, і всі троє з Нікою на чолі мчали, обганяючи інших лижників. Позад себе вони чули окрики здивування та лайку.

— Усі повинні ставати в чергу! — вимахуючи палицями, кричав якийсь товстий іноземець у блакитному комбінезоні.

Діти дивом уникали зіткнень. Вони рушили у зворотний бік; їм вдавалося повертати і навіть перескакувати через вибоїни.

Лижники подолали більшу частину траси, коли Ніка повернулась до хлопців і крикнула крізь шум вітру:

— Ви спровокували мене. Я мала б одразу здогадатися.

— Тоді б довелося стояти в черзі, — відповів Нет і обережно запитав: — Чи нам ще не час зупинятися?

— Але як?

Сітка, що відділяла головний схил від галявини для «чайників», швидко наближалася.

— Взагалі-то, мені не подобається стиль катання Аурелії! — вигукнув Фелікс. — Анітрохи!

— Зараз, коли ми піднялися майже на верхівку, — крикнув Нет, — я бачу, що твій стиль став набагато кращим! Це прогрес!

Не було схоже на те, що вони мали зупинитися перед сіткою.

— Та-а-ак! — кричав далі Фелікс. — Ти вже їздиш з істинною грацією. Сконцентруйся і спробуй… не гніватися.

— Схоже, ви говорите нещиро, — відповіла Ніка, затуляючись рукою. — Бо я досі зла!

Щосили вони врізалися в еластичну сітку і приземлилися у великій кучугурі снігу. Усе стихло, хвилину ніхто не рухався. Над ними проносилися тільки хмарки сніжного пилу. Першим піднявся Фелікс і перевірив, чи нічого він собі не зламав. Хлопець допоміг підвестися Ніці. Нет видерся останнім. Він сховав захисну маску до кишені, а на ніс вдягнув мокрі окуляри.

— На сьогодні, схоже, досить, — промовив хлопець, витрушуючи сніг із рукавів і з-за коміра.

— Так, дійсно. На сьогодні досить вражень, — визнав приголомшений Фелікс. — Люк Скайвокер теж не одразу опанував гірськолижне мистецтво.

— Краще спустимося підйомником, — запропонувала Ніка.

Групка переляканих дітей із лижних курсів та інструктор оціпеніло витріщалися на шалену трійцю.

— Ці раптові пориви вітру такі підступні! — промовив до них Нет, струшуючи з волосся сніг і потираючи забитий лікоть. — Зважайте на це, малі. Тут погода справді непередбачувана.

* * *

На вечерю була відбивна зі свинини зі смаженою капустою. Нет віддав свою капусту Феліксу, а відбивна Целіни дісталася Клеменсу. Фелікс і Нет неприязно подивилися на Целіну.

— От холера! Хочеться щось утнути, — прошепотів Нет.

Після вечері всі розсілися перед каміном погрітися. Аурелія збиралася про щось запитати Фелікса, але той тільки приклав палець до губ і промовив:

— Головне — добре змастити лижі. Тоді вони мчать куди завгодно.

Фелікс, Нет і Ніка зайшли до кімнати хлопців, по-турецьки всілися на ліжко Нета та розкрили ноутбук. Нет набрав кілька команд на клавіатурі.

— Досить, просто скажи, що ти хочеш, і я сам знайду, — відізвався Манфред.

— Дякую, але я не хочу втратити практику.

На екрані з’явилося чорно-біле бліде супутникове фото.

— Цей знімок зроблено в інфрачервоному світлі, — пояснив Манфред. — Картинка нечітка, бо заважала хмара.

Друзі уважно придивилися. Усе здавалося якимось інакшим, але чітко можна було розрізнити дім разом із господарчими будівлями, стежку до траси та долину внизу. На першому знімку в лісі було чітко видно коло з нерівними краями. На другому знімку таке саме коло виднілося на краю галявини.

— Це той самий об’єкт, — повідомив Манфред. — На звичайному знімку схожий на розмиту пляму, але тут він світиться. Останньої ночі, у той самий час, об’єкт знову з’явився на околиці. На жаль, я не зробив фото.

— Ти й досі думаєш, що це наші фантазії? — запитав Нет у Ніки.

Дівчина наморщила лоба і нічого не відповіла.

— Треба здобути якісь докази, — промовив Фелікс. — Інакше ніхто нам не повірить.

— У мене є одноразовий фотоапарат.

— Замість фото він робить тільки кольорові плями, — Фелікс похитав головою.

— Більшість знімків НЛО мають саме такий вигляд, — Ніка досі не була переконаною. — Імовірно, всі вони — підробка.

— Нам потрібна професійна відеокамера або фотоапарат, — промовив Фелікс. — Звичайні не досить чутливі. На жаль, у мене з собою немає ні того, ні іншого. Взагалі все найважливіше я залишив удома!

— Це тому твій рюкзак стільки важить? — запитала Ніка.

— В Оскара є непоганий фотик! — раптом згадав Нет. — Але він його не позичить. Це його найновіша іграшка.

— Дай йому натомість свій комп, — запропонував Фелікс.

— Гм… — буркнув Нет.

— Гм… — повторив Манфред.

* * *

За півгодини друзі вже здійснили обмін і розглядали фотоапарат у головній залі. Але з’явилася чергова проблема.

— Наше вікно виходить на протилежний бік, — повідомив Фелікс, — а дівчата здіймуть галас, якщо прокрадемося до їхньої спальні посеред ночі.

— І потрібно буде з ними поділитися прибутком від продажу фотографій, — додав Нет. — Але ж… Над сходами також є вікно. Там такий вузенький шматок підлоги з перегородкою. Можна туди втиснутися.

— Так нічого не вийде! — майже закричав Фелікс. — От ми віслюки! Поблизу цього об’єкта електричне обладнання не працює і стирається вся пам’ять. Навіть якщо ми зробимо знімки, вони зникнуть.

Фелікс підвівся і став крокувати туди-сюди, про щось міркуючи. Друзі мовчки спостерігали за ним. Хлопець мугикав собі під ніс і потирав його пальцем. Урешті вислизнув на кухню, поклав до рота дві жувальні гумки і почав копирсатися у сміттєвому відрі. Ніка здригнулась від огиди, коли Фелікс витягнув звідти брудну банку з-під консервованих помідорів і порвану гумову рукавицю.

— Банка сталева, — повідомив він, кидаючи її до раковини і вмикаючи воду. — Вона буде екранувати фотоапарат від впливу електромагнітного поля. У тебе є манікюрні ножиці?

— Є, — Ніка побігла нагору до ванної кімнати і принесла ножиці. — Тільки не зіпсуй.

— Як продамо знімки в якісь газети, то купиш собі хоч сто штук.

Кажучи це, він встромив ножиці в банку і зробив маленьку круглу дірочку. Ніка скривилася, почувши металевий скрегіт. Фелікс порівняв фотоапарат і банку, зацмокав від задоволення і витягнутим із кишені складаним ножем зробив ще дві — менші — дірки. Він запхнув у банку закручені в кульки газети, пішов до головної зали, порився у складених біля каміна дровах і дістав звідти дві маленькі палички. Старанно обстругав їх ножем, аби вони вільно проходили крізь отвір у бляшанці. Потім хлопець витягнув із ручки пружинку, перерізав її ножицями Ніки навпіл і поставив на палички всередині банки.

— Може, вистачить, — буркнув він. — Якомога менше дірок… Попереднього перегляду не буде.

Фелікс помістив усередину фотоапарат і жувальною гумкою зафіксував кінці паличок на кнопках запуску та затвору. Потім він закрив відігнуту кришку банки, натягнувши зверху гумову рукавицю, — щоб не відкрилась.

— Ну то прошу, — повідомив хлопець, піднімаючи свою конструкцію на долоні. — Фотоапарат зі збільшеним опором до електромагнітного поля.

— Ну ти й голова! — визнав Нет. — Мак´айвер[16] міг би брати в тебе уроки. І має такий вигляд, що ніхто не схоче вкрасти.

— То о котрій годині має з’явитися НЛО? — запитала Ніка.

— Нарешті зацікавилася, — зауважив Фелікс.

— Просто мене зачепило, — знизала плечима дівчина.

— Може, в тебе є якесь передчуття? — поцікавився Нет.

— Воно не з’являється на вимогу.

Фелікс подивився на годинник і промовив:

— У нас двадцять хвилин. Спробуймо не привертати уваги.

— Особливо — уваги Целіни, — додав Нет.

Усі троє вдягли приготовані заздалегідь речі, а з головної зали взяли стару ковдру, тихо вийшли і рушили вузьким проходом біля сходів, що з’явився завдяки помилці в розрахунках народного архітектора. Зі спальні хлопців лунали звуки комп’ютерної гри. Нет зітхнув і сумно похитав головою. Друзі повільно відчинили вікно, впускаючи всередину холодне повітря.

Зовнішнє підвіконня мало вигляд широкої довгої дошки. На щастя, вітер відчистив його від снігу.

— Я відчуваю, що сьогодні ми навернемося з даху, — промовив Нет, піднімаючись першим.

— Принаймні впадемо у сніг, — заспокоїла його Ніка, якій він саме допомагав вилізти.

— На жаль, вікно розташоване над вхідними дверима, — похитав головою Нет. — Навернемося просто на кам’яні сходинки.

— Тож будьмо обережними, — резюмував Фелікс.

Вони зачинили за собою вікно. Було холодно. Ніку поставили посередині й накрили ковдрою.

— Аби тільки Целіна нас не побачила, — буркнув Нет. — Я знаю, що зроблю, — заховаю всі її солодощі.

— Це тільки піде їй на користь, — з посмішкою визнав Фелікс.

— Тоді накришу їй у салат сосисок.

— Ви справді вважаєте, що це вона донесла? — запитала Ніка. — Я знаю її трохи краще і зовсім не можу в це повірити.

— Ясно, що це вона! — майже викрикнув Нет. — Ламберт говорив, що колись Целіна донесла про шпаргалку на контрольній.

— Я не люблю Ламберта, — промовила Ніка. — Він весь час щось вигадує. Щось справджується, щось ні…

— Але того разу тільки Целіна могла розказати, бо вона підслухала нашу розмову.

Ніка нічого не відповіла, тільки знизала плечима. Ніч була зоряною, хмари, що повільно сунули небом, час від часу закривали місяць уповні. Вітер завивав десь високо в горах, не досягаючи долини. Із тієї висоти у світлі місяця діти чітко бачили вкриті снігом луки і велику частину лісу.

— Знаєте, що мій прапра… прадід був інквізитором? — порушила мовчання Ніка.

— Зачекай… ти говорила, що твоя прапра… прабабця була чаклункою і її засудили, — зауважив Нет.

— Саме тоді вони й познайомилися. У неї закохався юнак і виправдав її. Потім він залишив костьол, і вони побралися.

— Класна в тебе родина, — визнав Нет. — Моя порівняно з твоєю — пекельна нудьга…

У лісі з боку траси вітер загойдав дерева і зашумів. У Ніки та хлопців почали мерзнути ноги, але вони не могли тупцювати, щоб не привернути уваги вчителів. Діти тільки ворушили пальцями в черевиках. На щастя, ковдра і теплий одяг достатньо захищали від холоду.

Телефон у кишені Нета подав сигнал. Хлопець витягнув його і побачив, що дисплей чистий.

— Починається, — прошепотів він, і друзі щосили втиснулися під карниз.

Фелікс подивився на годинник, проте тієї ж миті цифри зникли. Діти перезирнулися. Нічого не змінилося, але було якось… занадто спокійно.

— Дивіться! — здушено зойкнув Нет, вказуючи на щось на краю лісу. По снігу поволі пересувалася кругла тінь. Здавалося, вона пливла поміж дерев, але то була тінь не від хмари. Ліворуч від друзів зірки на небі почали зникати… тобто гаснути, неначе за затемненим матовим склом.

— Там, — ледь чутно прошепотів Фелікс і вказав рукою на небо.

Друзі подивилися вгору. На тлі зірок, у слабкому світлі, що відбивалося від снігу, було видно щось схоже на силует диска.

Фелікс підняв фотоапарат.

— Тільки без спалаху! — прошипів Нет.

Пролунало тихе електронне клацання, доводячи, що захист банки спрацював.

— Мабуть, я вам вірю! — прошепотіла Ніка в захваті. — Я справді вам вірю…

— Гадаєте, вони нас бачать? — запитав тремтячим голосом Нет. — На нас світить місяць.

— Не ворушіть ковдрою, — сказав Фелікс і зробив ще одне фото. — Може, ми взагалі їх не цікавимо… Ні, нічого не буде видно на цих знімках. Треба підійти ближче.

Диск нерухомо висів вдалині над галявиною. Його було помітно лише тому, що спостерігачі знали, де він є.

— Це дуже погана ідея, — Нет рішуче похитав головою.

— Може, впізнаємо його конструкцію.

— Думаєш, що знизу на ньому надрукована інструкція? Немає про що говорити. Я ні за що не дам себе вмовити!

За декілька хвилин блідий диск місяця освітив три схилені постаті, що повільно проїжджали між деревами. Діти трималися на межі лісу та обережно роззиралися навсібіч. Сніг, що розтанув під полуденним сонцем і знову замерз увечері, не провалювався під лижами і сноубордом.

— На які тільки жертви не піде людина заради грошей, — буркнув Нет.

— Не йдеться про гроші, тільки про науку, — відповів Фелікс.

— Я нагадаю тобі про це перед найближчою контрольною роботою, — промовила Ніка.

— А ви чули щось про інстинкт самозбереження? — бурчав Нет. — Ми можемо взагалі не дочекатися контрольної!

Диска ніде не було видно. Навколо панувала тиша, тільки десь із гір долинав далекий шум вітру.

— Шкода, я не взяв із собою приладів нічного бачення, — прошепотів Фелікс.

— Його немає, — Нет полегшено зітхнув. — Відлетів…

— Не відлетів, — тихо заперечила Ніка, здіймаючи голову. — Він… просто над нами!

Раптом навколо зробилося так видно, немов удень. Усі троє одночасно заверещали. Фелікс майже випадково спромігся зробити знімок, коли лижі самі помчали вперед. Вони виїхали за межі світла і звернули углиб лісу. Лижники ледь обминали пеньки і боронилися руками від низьких гілок. Стовп світла за ними згас, і не було можливості перевірити, куди саме подівся диск.

— Це ти? Чи нас викрали?! — вигукнув Нет.

— Сподіваюся, що я… — відповіла Ніка.

Додавши трохи уяви, можна було припустити, що вони їдуть згори і мусять тільки оминати дерева. Ніка насилу приборкала свої лижі. За нею їхав Нет, намагаючись тримати рівновагу.

— Шкода, що у вас немає сноубордів, — рикнув хлопець. — Ми б рухалися швидше.

— Але у мене є знімок! — кричав Фелікс, щомиті чіпляючись за стовбури.

— Ви бачите, де він? — допитувався Нет.

— Я не можу озирнутися, бо в’їду в дерево, — крикнув Фелікс. — Звертайте праворуч!

Вони з’їхали, не зменшуючи швидкості, піднялися на пологий схил і продерлися крізь якісь кущі та скривлені стовбури.

— Не припиняй боятися! — попросив Нет, відчуваючи, що вони уповільнюються. — Ще сто метрів. Інакше вони порубають нас на шматки.

— Ні! Зупинись! — крикнув Фелікс. — Під тим деревом.

Ніка якимось дивом зробила лижами «плуг» і проїхала під зламаною, напівповаленою ялинкою. Друзі загальмували, ховаючись під засніженими гілками. Вони важко дихали, намагаючись роздивитись хоча б якийсь рух над лісом. Фелікс доторкнувся рукавичкою до годинника, аби впевнитись, що той на місці. Він зважував, чи це відповідний момент, аби розбити скло і викликати на допомогу батька.

— Але він нас повинен бачити! — простогнав Нет. — Будь-який військовий гелікоптер вистежив би нас на такому маленькому шматочку лісу.

— Може, йому немає до нас діла, — відповів Фелікс.

— Я волів би ловити духів на горищі.

— Справді? — здивувалася Ніка. — Тоді ти теж не був у захваті.

— Бо того разу я мусив це робити. Зараз не треба ловити духів, тож я краще б їх ловив.

— Якась перекручена життєва філософія.

Вони почекали ще хвилину, але нічого не змінилось.

— Зможеш нас зараз зрушити? — запитав Фелікс. — Усіх нас?

Ніка закрила очі й стиснула кулаки. Лижі здригнулися, але зовсім трохи.

— Щось ти кепсько справляєшся, мала, — промовив Нет і підморгнув Феліксові. — Не зможеш.

Тієї ж миті всі троє раптово рушили, струшуючи на себе сніг із гілок. Шалений рух між деревами відновився.

— Знову мене підбурюєте! — крикнула Ніка, але вже зі сміхом.

За мить поміж дерев з’явився їхній будинок, а перед ним — гори снігу.

— Це, схоже, сарай для дров! — крикнув голосно Нет. — Увага-а-а-а-а…

Було вже запізно щось робити. Вони заїхали на замет, що ховав сарай, і… підскочили в повітря. Лижники підлетіли на висоту вікна під дахом, і їхній політ остаточно втратив рештки грації. Сторчма вони попадали у вранішню кучугуру снігу. Принаймні посадка виявилася м’якою.

— Ти мусиш більше практикувати, щоб вимикати цю… тягу, — вимовив Нет, висовуючи голову зі снігу. Він витер окуляри і роззирнувся, але диска вже не було. Щоб переконатися, подивився вгору.

— Ти якось це відчуваєш? — запитав хлопець у Ніки. — Знаєш, коли щось робиш ти, а коли… це щось інше?

— Може, — Ніка витягла занурені у сніг лижі. — Часто маю таке відчуття… важко його описати звичайному…

— Маґлу[17], — підказав їй Нет.

— Не перебільшуй. Скажімо, це наче змінюється тиск, як у ліфті хмарочоса.

Спільники вибралися зі снігу і витягли з кучугури лижі. Якомога тихіше діти увійшли в помешкання і з полегшенням помітили, що ніхто на них не чекає. Навшпиньках рушили до спалень. Нет забрав із рук сонного Оскара ноутбук і зі співчуттям погладив чорний корпус, вкладаючись до свого ліжка. Тим часом Фелікс дістав фотоапарат із банки та сів біля Нета.

— Як переглянути знімки? — запитав він.

Нет почав ритися у своєму рюкзаку і витягнув звідти кілька кабелів. Один із них підійшов. З’єднавши два пристрої, Нет відкрив ноутбук.

— Ніколи більше… — тихо повідомив Манфред. — Цей дикун бив по клавішах, порушуючи всі допустимі норми тиску, а як програвав, то…

— Добре, вже все добре. Знаю, що тобі було важко. Зараз зосередься на копіюванні знімків.

— Уже роблю! Самому цікаво, але потрібен час. Мушу вибудувати програму, яка розпізнає цей фотоапарат. Хочете поки подивитися на фізіономію Оскара, яку я зафіксував під час гри? Я понизив рівень складності, щоб він перестав знущатися з клавіатури, але йому і це важко вдавалося… О! Є! Знімки пішли!

— Одразу видали фотографії з пам’яті фотоапарата.

На екрані з’явилися зображення. На них були зафіксовані сірі плями та кольорові спалахи.

— Ніка має рацію, — зітхнув Фелікс.

— Не здавайтеся так легко, — промовив Манфред. — Власними силами я нічого не зроблю, але перешлю знімки до приятеля в лабораторію обробки. До Відоктора. Пам’ятаєте, він опрацьовував мапи підземелля того костьолу. Як знайде вільні обчислювальні потужності, то попрацює з нюансами. Згода?

— Ясна річ, — Нет з’єднав комп’ютер із телефоном. — За першої ж нагоди куплю тобі карту з модемом, бо це смикання штепселів мене вже задовбало!

* * *

— Цей твій комп’ютер — страшна заморока! — нарікав Оскар, коли хлопці спускалися на сніданок. — Перезавантажувався кілька разів, і то у найкращі моменти.

— Я ж казав, що це старий мотлох, — відповів Нет, віддаючи фотоапарат.

— Гарний жарт, — буркнув Оскар, дивлячись на монітор фотоапарата. — У нього мова переставлена на китайську.

Хлопці перезирнулися.

— Сорі, — Нет зиркнув йому за спину. — Це через електромагнітне поле. Поверни англійську — і все о’кей.

— А звідки я маю знати, як пишеться «англійська» китайською?! — розізлився Оскар.

— Я досить добре знаю китайську, — сказав Фелікс, забираючи апарат. — Зараз усе владнаємо.

Він повернувся спиною, хвилину чаклував над апаратом, а потім, уникаючи здивованих поглядів, повернув його власникові.

— Не думала, що ти знаєш китайську, — промовила Ніка, коли вони сідали до столу.

— Не знаю, — пояснив Фелікс. — Я вийняв батарею, що підтримує пам’ять, і апарат запрацював за старою схемою. Те саме сталося б учора вночі, коли б не банка. А так тільки трохи збилися налаштування.

— Як добре, що я не мушу займатися технікою — це страшенно нудно, — буркнула Ніка. — На світі є стільки цікавого!

На сніданок були канапки з шинкою, паштетом і сиром. Господиня одразу поставила перед Клеменсом подвійну порцію шинки. Друзі швидко поїли і побігли перевірити, що зробив Манфред зі світлинами. Ліжко Нета, на яке зверху звисали ковдри Оскара, нагадувало маленьке лігво.

Нет відкрив ноутбук і під’єднав телефон.

— Той новий акумулятор, подарований мені на Миколая, дійсно супер, — із задоволенням сказав Нет. — Жодного разу ще не довелося його заряджати.

— Привіт! — вигукнув до них Манфред. — Знімки завантажуються, а з того, що вже знаю від… себе, буде на що подивитися.

Друзі напружено вдивлялись в екран, на якому з’явилися чергові іконки. Нет відкрив браузер. Кілька перших знімків, зроблених з парапету, зображували ліс і… щось схоже на велику таблетку аспірину, яка зависла на небі.

— Схоже на фотомонтаж, — сумно промовив Нет. — Ніхто нам не повірить.

— Почекайте на наступні…

На екрані з’явився знімок, який Фелікс зробив під літаючою тарілкою. По краях кадру виднілося кілька гілок, а всередині — якась сіра поверхня, від якої тягнулося світло трьох прожекторів. Навколо все було розмите, але чітко розрізнялися якісь фрагменти сфери, щілини, лінії, що концентрично відходили від прожекторів і складались у хитромудрі візерунки.

— Є! — вигукнув Нет. — Скільки може коштувати це фото?

— Менше, ніж один кадр із «Зоряних війн», — відповів Фелікс, машинально виймаючи з кишені вічне перо, щоб покрутити його в долонях. — Тільки ми знаємо, що це автентичне фото.

— Тут щось написано, — помітила Ніка, вказуючи пальцем на світлину. — Ось, біля прожектора, на межі розмитого.

— «Danger», — прочитав Фелікс. — Це перекладається як «небезпека».

Усі з понурими обличчями дивились на екран.

— Яка вірогідність, що прибульці розмістять на своєму кораблі застереження англійською? — запитала Ніка.

— Мала, — визнав Нет.

— Дуже мала, — додав Фелікс.

— Мізерна, — закінчила Ніка.

— Зачекайте… Може, йдеться про застереження для землян, — пожвавішав Фелікс після хвилини міркувань. — У такому випадку написи повинні бути зрозумілою для нас мовою.

— Це навіть логічно, — підхопив Нет, щоправда, не дуже впевнено.

— Тіштеся, — Ніка похитала головою. — Чому в такому випадку напис лише англійською?

— Ти пам’ятаєш розповідь про міжнародну мову? — запитав Фелікс. — Якби вони розмістили там написи всіма мовами, то тебе б уже вбило, допоки б знайшла напис рідною.

— Є ще один знімок, — озвався Манфред. — Його я Відоктору не давав…

— Я не пам’ятаю, щоб робив ще один.

Вони побачили… салон автобуса.

— Гм, — Фелікс придивився уважніше. — Оскар зробив це фото, коли ми сюди їхали.

— Навіть нас видно на останньому ряду, — сказав Нет. — Боже! Я справді сплю з відкритим ротом!

— Подивіться сюди! — Фелікс указав хромованим кінцем ручки на заднє вікно. — Вам нічого це не нагадує?

Вони схилилися над комп’ютером. За автобусом їхав білий фургон із написом «Перевезення тварин». Нет зблід, закрив ноутбук і подивився на друзів.

— Ну, це точно за нами, — промовив він тремтячим голосом. — Знайдуть нас навесні в якійсь долині… пошаткованими на капусту…

— Навіть якщо вони мали якісь наміри, то погода їм перешкодила, — промовив Фелікс.

— Треба було сидіти тихо і нічого не робити. Ми лише діти…

— Так чи інакше, завтра від’їжджаємо, — промовив Фелікс. — Краще потім спокійно розібратися, що з цим робити. Але поки без преси. Боюся, нас у всіх редакціях засміють.

Знизу долинули голоси дітей, що готувалися до чергового катання на лижах.

— Погнали, — Фелікс піднявся з ліжка, розім’яв коліна і звернувся до Ніки: — Спробуй не нервувати. Ми підіймемося нормально, на підйомнику.

* * *

Збори в дорогу після захопливого відпочинку — це найнеприємніша справа, проте необхідна. Отож у будинку панував понурий настрій, усюди чулися нарікання. Майже всі були впевнені, що нічого б не сталося, якби гості лишилися ще на кілька днів. Напевно, це вдалося б уладнати, зателефонувавши до директора Ромашки… Але насправді ніхто в це не вірив. Тому до одинадцятої всі учні були зібрані, а кімнати оглянуті: під ліжками, шафками, диванами та фіранками. Знайшли замасковані батончики Целіни, теплі кальсони Оскара і «Дім душ», який почала читати Ніка (щоправда, потім вона шукала його кілька днів).

Доньки господарів за місцевим звичаєм зібрали гостей при вході, цілуючи кожного тричі у щічки. Після цього ритуалу дівчата зажадали, аби подібним чином їх проводив і син господарів. Єндрик сховав щось за спиною, але по черзі обійняв кожну дівчину і тричі поцілував. Цілуючи Ніку, він врешті показав те, що ховав за спиною. Це була майстерно вирізьблена та розмальована фігурка янгола зі складеними в молитві руками.

— Це… «валентинка», — промовив він, опускаючи очі. — Хотів її закінчити, щоб це була моя найкраща статуетка. Не встиг до чотирнадцятого, тож дарую її тобі лише зараз.

Навколо лунали оплески та вигуки, тільки Нет почервонів від злості й демонстративно подався у бік траси, а Аурелія презирливо фиркнула. Ніка поцілувала Єндрика і щось прошепотіла йому на вухо — так, що почув тільки він. Хлопець усміхнувся і зашарівся. Потім усі разом рушили слідом за Нетом. Родина горян махала на прощання, аж поки школярі не зникли за лісом.

Автобус уже чекав.

* * *

Першу годину дороги Нет був набурмосений і неохоче зиркав на дерев’яну фігурку — дарунок Єндрика.

— Навіть якщо продамо ту фотографію, — почав Фелікс під час руху автострадою, — то вона потрапить до якогось «глянцю»: одного з тих журналів, які ніхто ніколи серйозно не сприймає.

— Вони платять найбільше, — зауважив Нет.

— Тільки ми не дізнаємося, що це, власне, було.

— Але будемо в безпеці. Коли все розкриється, то вже ніхто не змусить нас замовкнути.

Раптом автобус почало трясти. Із правого боку долинули звуки, схожі на інтенсивне вибивання килима.

— Це вони, — заричав Нет і вирвав із рук Ніки дерев’яну фігурку, маючи намір використати її як зброю.

Водій учепився в кермо і дотягнув до заправки. Пасажири висипали назовні, зацікавлені причиною зупинки. Переднє праве колесо було повністю спущене. Водій подивився на пана Четверга, а той тільки знизав плечима.

— Я ж застерігав, — промовив фізик і пішов до магазинчика.

— Я ще не проїхав дві тисячі кілометрів, — зітхнув водій. — Тільки-но перевіряв на лічильнику.

Фелікс із досі засмученим Нетом пішли за колою та цукерками. У магазині Нет затримався біля поличок із журналами для дорослих.

— Сподіваюся, Целіна цього не бачила, — пожартував він, переходячи до полиць із солодощами.

— Чому? — здивувався Віктор, що опинився поруч.

— Тоді, коли ми вийшли шукати Ніку, вона доповіла про нас фізику.

— Я бачив, що вас немає в ліжках, — визнав Віктор. — Я ще не спав. Бачив, як Ламберт вийшов, постукав у двері до Четверга і розмовляв із ним хвилину.

— То це не Целіна? — здивувався Нет.

— Точно ні. Коли Четвер спустився сходами, вона все ще була у ванній, а Ламберт повернувся до ліжка дуже задоволений, — закінчив Віктор і пішов до каси з газетою під пахвою. Безперечно, він любив бути в курсі найважливіших подій.

— Хто б подумав… — буркнув Нет. — А я вже збирався зробити їй якусь капость.

— Занадто легко оцінюємо людей, — визнав Фелікс. — Через одного хитруна все так перемішалось у голові. На щастя, ми не розповіли про це. Треба з ним серйозно поговорити.

— Навіщо? Він не зміниться. У кожній школі, у кожному класі мусить бути такий собі ´ремлін. Нічого не вдієш…

— Я ж вам говорила, — нагадала Ніка. — Не люблю людей, які нічого не можуть зробити без викрутасів.

Після майже години, витраченої на заміну колеса, школярі рушили далі.

— Нам страшенно не щастить, — згодом озвався Нет. — Ми викрили перед усією школою схованку Марцеля й Рубена, проте не отримали власних речей; ми знайшли скарб, але його забрали до музею; ми зафіксували НЛО, та в нас погані знімки…

— Погляньмо на це з іншого боку, — перервав його Фелікс. — Цікаве життя мають тільки ті, хто може скористатись шансом, який воно дає. Візьмімо, наприклад, Клаудію чи Аурелію. Вони були поряд із нами від початку року, та для них і надалі триває звичайний шкільний рік. Вони не вистежили банду «Невидимих», не пізнали штучного інтелекту, не помітили духів, що вешталися школою, не знайшли скарбу в підземеллі, не зустріли ведмедя-альбіноса і не бачили НЛО. Надзвичайні речі — на відстані витягнутої руки.

— Треба тільки захотіти й зуміти її витягнути, — визнав Нет.

— Точно. Ми й не здогадувалися про здібності Ніки, але врешті дізнались. Хтось інший, напевно, нічого б і не помітив.

— Зібрала ж нас докупи доля, нічого не скажеш! — засміялася Ніка.

— Ми багато чого пережили разом, — промовив Фелікс. — Можливо, більше, ніж дехто за все життя. Думаю, можемо покладатися одне на одного.

— І навчимося одне від одного більше, ніж на уроках, — додав Нет.

— Останнім часом я багато чого навчилась від тебе, — Ніка подивилася на Фелікса. — Там, у горах, у мене був ліхтарик, сірники, складаний ніж і шоколадка. Хоча того разу стали в пригоді тільки ліхтарик і шоколадка.

— Це неможливо! — вигукнув раптом із-за газети Віктор. — Тут пишуть про якихось туристів, які мчали на лижах під гору!

Фелікс, Нет і Ніка глибше занурилися в крісла і раптом зрозуміли, що дуже втомилися.

— Черговий маркетинговий хід, — авторитетним тоном заявив Оскар. — Так само як із тією сніговою людиною. Її ж ніхто не бачив. Вигадують таку маячню. Я не здивуюся, якщо вони будуть підігрівати тему НЛО над Татрами.

¹⁶ Герой популярного американського пригодницького телесеріалу.

¹⁷ Людина без особливих здібностей, в якій не тече чаклунська кров. Це вигаданий термін із серії романів про Гаррі Поттера англійської письменниці Джоан Роулінг.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Жахлива відлига неминуче наближалась. Мабуть, важко уявити собі гіршу картину: залишки брудного снігу біля бордюрів, глибокі калюжі, дрібний дощик протягом кількох днів, волога за коміром. Було б легше це пережити, якби хоча б трохи потепліло.

— Я менше мерзла в горах, при мінус двадцяти, — повідомила Ніка, дивлячись крізь вікно на брудний двір перед будинком Фелікса.

Задзижчавши сервоконтролером, механічна рука потягнулася за черговим поліном, виконала розворот на сто вісімдесят градусів і засунула його до каміна. Затанцювали іскри. Коли б не камін, у будинку було б так само незатишно, як і надворі.

— «Близькі контакти третього ступеня», «Гаррі Поттер», — перераховував Фелікс, переглядаючи вміст полички з фільмами. — Також є «Нескінченна історія», «Інопланетянин», «Зоряні війни», «Володар перснів», «Матриця»…

— Ми спершу хотіли трохи повчитися, — зауважила Ніка, хоча й не надто переконливо.

— За такої погоди поснемо за п’ять секунд, щойно відкриємо книжку, — Нет з’їхав по спинці канапи майже в горизонтальну позицію. — І ми занадто молоді, щоби пити каву. Усі фільми вже бачили. Треба придбати щось нове або… тягнутися на вищу поличку.

Фелікс похитав головою.

— Як увімкнемо фільм для дорослих, то наш суботній кінотеатр припинить своє існування.

— Може, щось купимо?

Фелікс знову похитав головою й усівся на канапу.

— Сьогоднішні кишенькові гроші я витратив ще минулого тижня. Тож не хочу влетіти у ще більші борги.

— Може, за таких обставин, — озвалася несподівано Ніка, — спробуємо продати ті фотографії.

— Оскільки вони вже в нас є, — Фелікс скривився лише від думки показувати світлини і пояснювати редакторам, що на них зображено. — Але за умови, що йдемо всі втрьох.

— Вчотирьох, — нагадав про себе Манфред.

Відкритий ноутбук стояв на столику так, аби Манфред міг бачити їх через камеру. На екрані з’явилося найякісніше фото. Якщо хтось не знав, що на ньому зображено, то міг би вигадати сто інших, таких само неймовірних пояснень. Фелікс увімкнув телевізор із примарною надією побачити хоч щось поза рядами циферок. На його подив, зображення не нагадувало циферки. Нет мало не вдавився пряником і підсунувся ближче до екрана; Ніка відвернулася від вікна. Вони дивилися на червону пустелю з кількома каменями та пагорбами вдалині. У нижній частині кадру було видно фрагмент рампи, якою мав з’їхати робот. На червоному небі швидко сунули червоні хмари.

— А щоб!.. — прошепотів Нет.

— Він зробив це, — Фелікс похитав головою. — Перехопив сигнал з Марса і розкодував його.

— Але як? — здивувався Нет. — Без комп’ютера?

— Сигнал не був закодованим, — промовив тато, входячи до кімнати. — Можливо, вони закодують його на подальших етапах досліджень. Тоді знадобиться допомога Манфреда. Ви знаєте, що контракт на обробку знімків з Марса має шанс отримати одна з польських фірм? Що дивитеся?

Він мав на увазі зображення на екрані ноутбука. Нахилившись над дисплеєм, чоловік завмер.

— Де ви зробили цю фотографію? — запитав він, нервово ковтаючи слину. У Фелікса склалося враження, що тато навіть занадто зацікавився.

— У горах, під час зимових канікул, — відповів він. — Це, мабуть, справжнє НЛО, у нас є ще кілька таких знімків.

— У горах… Що за збіг обставин. Зовсім забувся. І… що хочете з цим зробити?

— Власне, вирішили спробувати продати знімки якомусь журналу.

Тато зблід і нервово пригладив рідкі пасма своєї зачіски.

— Не думаєте, що вас засміють?

Фелікс був упевнений: тато занадто схвильований, щоб ішлося про звичайну цікавість до фотографій. У нормальному стані він би не сказав, що хтось їх засміє. Останнього разу тато мав такий вираз обличчя тоді, коли дивився телевізійну програму про чергові пограбування банди «Невидимих», а його усунули від затримання злодіїв.

— Я викуплю їх у вас, — раптом повідомив тато.

Фелікс зміряв його здивованим поглядом.

— І продаси вдесятеро дорожче? — він похитав головою. — Не буде діла!

Обличчя Нета і Ніки виражали те саме.

— То скільки ви хочете за фотографії? — наполягав тато, дивно схвильований.

— Тату, — промовив Фелікс. — Скажи, що сталося?

— Я просто хочу купити ці фото. Плачу готівкою!

— Тату…

— У редакції вас засміють…

— Це вільна країна! — відрубав Фелікс. — У нас є на це право.

Тато впав у шкіряне крісло біля канапи і тяжко зітхнув.

— Те, що я вам зараз розповім, повинне лишитися між нами. Згода?

Діти одразу закивали головами.

— Те, що ви побачили в горах, — це не корабель інопланетян. Це був наш прототип нового повітряного судна; згодом, можливо, і космічного. Це цілком і суворо секретно!

Троє друзів дивилися на тата, очікуючи, що той розсміється: мовляв, пожартував. Але нічого такого не сталося. Замість цього він провадив:

— Корабель використовує кілька унікальних технологій, зокрема антигравітаційну тягу, яку я активував, спираючись на праці довоєнного польського науковця, професора Кушмінського. Цей проект насправді дуже секретний… і я не знаю, яким дивом ви побачили його і… чому саме ви…

Друзі дивилися на нього широко відкритими очима.

— Упс, — тихо промовив Манфред, який до цього мовчав, і прибрав фото з екрана, заміняючи їх квітами у вазі.

— Це сталося випадково, — озвався Нет.

— Ми вирушили на випробування в гори, бо погана погода була найкращим прикриттям для корабля, — протягнув батько. — Гори чудово обмежують видимість, а погода відлякує туристів. У найгіршому випадку хтось бачив би щось схоже на тарілку для фризбі. Ваше фото не дуже виразне, але містить багато деталей. Я не подумав, що ви їдете саме в ті місця.

— А солдати та винищувачі? — запитав Фелікс.

— Армія бере безпосередню участь у таких випробуваннях, — зітхнув тато. — Але що, власне, ви робили в лісі опівночі?

— Це з моєї вини, — повідомила Ніка. — Я загубилася, а вони пішли мене шукати. Побачили тарілку і військових…

— Потім ми вже зрозуміли, що діється щось дивне, — додав Нет, — узяли фотоапарат і пішли… заради науки, звісно ж.

Тато затулив обличчя руками.

— Багато хто хотів би отримати схеми цього корабля, — промовив він. — Ці фотографії можуть виявитися для них дуже цінними, а ви ризикуєте потрапити у серйозну небезпеку. Видаліть їх краще одразу. Ніхто не знає, що вони у вас є. Ніхто також не знає, що я займаюся цим проектом. Краще буде, коли все так і залишиться.

— Це і є той «проект твого життя»? — запитав Фелікс. — Той супер-супер-суперсекрет?

Запала тиша. Друзі дивилися то одне на одного, то на комп’ютер, то на телевізор. Над червоною пустелею досі сунули червоні хмари.

— Немає на що дивитися, — промовив тато. — Робот рушить лише за кілька днів… Розумієте, якби вдалося добути останній зошит професора Кушмінського — ми могли б сконструювати корабель, здатний долетіти до Марса за кілька днів!

Фелікс вимкнув телевізор.

— Нам треба порадитися, — сказав хлопець.

Тато зітхнув і засунув руки в кишені широких вельветових штанів. Хоча, щиро кажучи, не було про що радитися. Нет запитально подивився на друзів, Ніка швидко кивнула головою, а Фелікс вдячно усміхнувся. Нет набрав кілька команд на комп’ютері, і фотографії по черзі зникли з папки.

— Досить було сказати, я б видалив, — нагадав Манфред. — Ти написав у назві папки «непізнаний»… але я і так би дав собі раду.

— Я сам хотів це зробити, — буркнув Нет. — Але принаймні що побачили, то наше.

Ніка знову підійшла до вікна і вгледілася у вологий, туманний вечір.

— За вікном саме пролітає справжній НЛО, — раптом повідомила вона.

За мить хлопці були біля неї. Вулицею сунуло щось, що нагадувало у загальних рисах машину марки «Полонез», але відрізнялося кількома суттєвими деталями. Вікна були майже чорні, дзеркальця і ручки блищали хромом. Великий задній спойлер прикрашала антена, що виблискувала їдким фіолетом. Крім цього, під переднім спойлером і заниженими порогами, мабуть, було кілька люмінесцентних ламп, бо автомобіль, здавалося, здіймався над асфальтом на світловій подушці. Машина повернула в сусідній заїзд і зупинилася. З неї вийшов задоволений пан Соболяк, вдягнутий у дощовик з капюшоном. Він замкнув двері й натиснув кнопку на пульті. Машина проспівала коротеньку мелодію, підморгнула всіма вогнями і з тихим писком присіла на два сантиметри.

— Вау!.. — прошепотів із захватом Нет.

— Він скоро гвинт їй доробить, — буркнув Фелікс.

Вони повернулися на канапу і навмання вибрали фільм, але не засунули диск у програвач.

— Ну, це, мабуть, кінець історії з НЛО, — промовив Нет. — І щось мені підказує, що твій тато не дасть нам політати на тій тарілці.

— Власне, я не вірила в НЛО, — додала Ніка, — але зараз почуваюся так, наче виявилося, що Святого Миколая не існує.

Хвилину вони сиділи мовчки.

— Ой, все! — Фелікс підвівся і рушив у бік коридору. — Ходімо до прокату. Буду винен трохи більше.

Вони вдяглися і вийшли у вологий вечір.

— Дивіться! — процідив Нет, зупиняючи їх на півдорозі до хвіртки.

Діти завмерли. Вулицею повільно проїхав білий фургон з написом «Перевезення тварин».

* * *

Наступного дня друзі зустрілися в «Зайвих калоріях». У штаб-квартирі на горищі було вогко, холодно і не надто приємно.

— Я багато думав про цей фургон і про Мортена, — промовив Фелікс, попиваючи шоколад, — і дійшов висновку: йдеться про щось більше, ніж звичайна помста. Навіщо йому слідкувати за нами так довго?

— Чекає на сприятливий момент, або… — Ніка завагалася. — Сама не знаю.

— Ідеться про інформацію.

— Яку інформацію?

— Інформацію про антигравітаційний привід, — пояснив Фелікс, стишуючи голос. — Він знає про нас більше, ніж ми припускаємо. Йому відомо про фотографії і про роботу мого батька.

— Чи не краще розповісти про це батькам? — запитала Ніка. — Або поліції?

— Пам’ятай про свого віртуального батька, — нагадав їй Фелікс. — Якщо справа розкриється, то вже не вдасться тримати його… відсутність у таємниці.

— Можливо, як будемо сидіти тихо, то справа розрулиться сама собою, — промовив Нет.

— Але Мортен цікавиться нами ще з якоїсь причини, — відповіла Ніка. — Не випадково той фургон з’явився, ще коли ми їхали до замку на Котячій скелі, а може, навіть раніше. Для чого він тоді за нами слідкував? Чому він просто нас не… прикінчив?

— Може, він знає про нас щось, чого ми не уявляємо самі?

— О! — Ніка раптом зірвалася. — Вже почалася матеша.

Вони заплатили, попрощалися і побігли до школи, на урок математики. На наступній перерві подалися до буфету, щоб купити чипси.

— Цей автомат з батончиками не стояв, бува, вчора в іншому місці? — розгубився Фелікс.

Ніхто не зміг йому відповісти, бо до них підбіг Оскар.

— Агов, Нете! — заволав він. — У тебе є якась програма, що робить сторінки в інтернеті?

— Є, а тобі навіщо? — Нет був дещо спантеличений.

— Я роблю міжрегіональний словник, — радісно відповів Оскар. — У мене навіть уже є назва: «Рідний сленг». Щоб кашубська дитина могла перевірити, як «по-гірському» «теплообмін» чи «полівінілхлорид».

— Бачу, ти перейнявся справою…

— Ну, так. Але книга з цього не вийде. Опублікую його в інтернеті.

— Добре, завтра тобі щось знайду.

— Ну і впертюх! — похитав головою Фелікс, коли Оскар рушив до буфету.

Біля маленької вітрини з солодощами стояли Клеменс і Целіна. Вони розмовляли про перевагу «Снікерса» над «Марсом» і обмінювалися батончиками.

— Через шлунок до серця, — прокоментував Нет.

Віктор уважно вивчав найновіше оголошення дирекції; Аурелія, Клаудія і парочка дівчат з інших класів оглядали свої косметички, порівнюючи блиск для губ; Марцель і Рубен із підступними усмішками снували коридором — мабуть, щось затівали; Люціян грав зі старшокласниками в сокс; а більшість учнів розмовляли або у щось грали.

— Яка ідилія, — зітхнула Ніка, ліниво поїдаючи чипси. — А ми можемо, немов звичайні діти, почати займатися речами, якими займаються інші?

— Може, краще не треба? — тихо промовив Нет і вказав на сходи, що вели до роздягальні.

По них видирався Ернест. «Видирався» було найкращим визначенням його зусиль. Він долав одну сходинку, пересував руку поручнем, спираючись на щось, і піднімався на наступну. Лишень коли дістався до верхівки сходів, друзі побачили, що в нього нога у гіпсі. Ернест поставив перед собою дві милиці й, спершись на них, закульгав через зал.

— Теж катався на лижах, — пояснив він, криво посміхаючись. — Альпи. Незабутні враження!

* * *

На додаткових заняттях з ботаніки професор Бутлер показав їм плющ, який називають латиною hedera shamponiae. І вирощував він його… на голові. Рослина з дрібними листками і тоненькими стеблинками росла тим краще, чим жирнішим було волосся. Друзі вже припинили дивуватися вмісту професорського кабінету. Ніка мала такий вигляд, наче її нудило, проте хлопці були в захваті від можливості уникнути неприємної потреби мити волосся. Плющ ріс дуже швидко, принаймні на родючій зачісці Бутлера. Протягом сорока п’яти хвилин буйними листками вкрилася вся голова професора, розквітла і навіть устигла засохнути. Бутлер старанно витрусив із волосся рештки рослини, а нове насіннячко поклав до пляшечки з темного скла. У нього зараз було найчистіше, від початку шкільного року, волосся. На головах хлопців рослинка розвивалася дуже повільно і здавалася кволою. Ніка неохоче погодилася посіяти плющ на своїй голові — лишень після того, як побачила чудові білі квітки, що виросли над вухом у Нета. На жаль, у неї було занадто чисте волосся, тому нічого не хотіло проростати.

Після уроків друзі пішли до своєї штаб-квартири. Нарікаючи на вогкість, замоталися в ковдри і повсідалися у кріслах.

— У мене таке дивне враження, що тут хтось був, — промовив Фелікс.

— З чого ти узяв? — Нет роззирнувся навколо.

— Якось так, загалом… — Фелікс знизав плечима. — Таке передчуття.

— Дивіться! — крикнула Ніка, піднімаючи з підлоги маленький чорний предмет. — Що це?

— Це перемикач до кавоварки, — після недовгих роздумів відповів Фелікс. — До такої, як в учительській. Віктор говорив, що Сильвестра знову лихоманить уночі. Він бачив якісь дивні механізми, які повзали коридором. Може, він дивився «Термінатора», напився і задрих?

— Це не може бути навіяно чужими галюцинаціями, — Нет покрутив головою і вийняв із рюкзака ноутбук. — Кавоварка, що повзає? Це було б уже занадто.

Фелікс сховав перемикач до кишені, щоб дослідити його вдома.

— З певною ніяковістю, — почав Манфред, щойно Нет відкрив ноутбук, — я вирішив нагадати вам про один тривожний факт.

— Про який? — запитав Нет.

— Звісно, я усвідомлюю, що таким чином позбавлю вас відчуття безпеки…

— Та говори вже! — заричав Нет.

— Гаразд, гаразд… Ідеться про те, що ти видалив папку зі свого ноутбука, я видалив її з доступних мені локалізацій, але залишилося ще одне місце, де вона й досі існує. Мій знайомий, програма АІ — Відоктор, обробляв її, коли ми ще не знали, що то є. У його архівах досі лишаються копії всіх знімків.

— О ні! — Нет похитав головою. — Попроси його видалити, поки ніхто не побачив.

— Говорячи «ніхто», маєш на увазі, звісно ж, людину?

— Бо ж він сам з тим нічого не робить.

— Проблема дуже складна, — протягнув Манфред. — Якщо я йому про це розповім і попрошу знищити файли, він вирішить, що це не звичайні фотографії. А якщо я йому нічого не розповім, фотографії залишаться там назавжди.

— Я вже відчуваю, що він нам хоче сказати, — зітхнув Фелікс.

— Проблема більша, ніж ви гадаєте. Власне, я не згадував про вас, але він може здогадатися, хто зробив знімки. Врешті це АІ.

— Дай спокій, — перервав його Нет. — Не переоцінюй можливості штучного інтелекту.

— Він спец з обробки зображень. На підставі супутникових фотографій Відоктор знайде місце, де і коли їх зробили. І є ще одне фото, де ви всі разом…

— Штучному інтелекту завжди буде бракувати ініціативи. Я виграю у тебе в шахи.

— Це тільки питання обчислювальних можливостей ноутбука!

— Гаразд, пояснюй…

— Але про що йдеться?! — Ніка розвела руками. — Чому ти не видалиш ті файли?

— Гм, так би мовити, віртуальним способом я не зможу їх видалити, — відповів Манфред. — Треба їх видалити фізично з вашого світу.

— Тобто? — наполягала Ніка.

— Потрібно знайти жорсткий диск, на якому розміщені ці файли. І треба це зробити до того, як файли заархівують на носіях наступного покоління, значно важчих для вистежування.

— Це, напевно, якийсь підвал у старому будинку Політехніки, — Нет знизав плечима. — Нема проблем.

— На жаль, банк пам’яті Відоктора розміщується на п’ятдесятому поверсі хмарочоса «Silver Tower».

— Ні фіга собі! П’ятдесятий поверх! — Нет скривився від однієї думки. — Це високо. Нелегко буде туди дістатися. Тобто… туди не так легко було б дістатися, якби ми хотіли туди дістатися, але це не так уже й важливо.

— Як це не так важливо? — запитав Фелікс. — А проект мого тата? Може, Мортена цікавлять саме ці фотографії?

— Ну знаєш, секретних проектів багато, а я лише один.

— Тобто ти не допоможеш нам? — розчаровано запитав Фелікс.

— Нам? — Нет подивився на Ніку. — Нам?.. Гм. Я цього не сказав. Взагалі-то, я досі зважую за і проти… Бо йдеться про нашу безпеку. Ні, ну ясно, що ми друзі. Але… п’ятдесятий поверх?

— На жаль, Відоктор займається також безпекою будинку.

— Ну так супер! — крикнув Нет. — Даєш нам інформацію шматочками. Боїшся, що ми не витримаємо всього одразу? То ти надіслав знімки своєму знайомому.

— Бо тоді я гадав, що це заради… людства.

— Даруй, ти зараз говориш, що ми повинні дістатися на п’ятдесятий поверх офіса, який ретельно охороняється, після чого знайти і знищити якийсь жорсткий диск. Ми, по-твоєму, хто: джеймси бонди, мак´айвери чи янголи Чарлі?

— Я вам тільки пояснив ситуацію. Особисто я думаю, що викрасти той диск… майже неможливо.

Фелікс голосно зітхнув.

— Добре, підемо туди завтра після школи і… подивимося.

* * *

Поверхня зі скла й алюмінію, здавалося, сягала похмурого неба. Друзі стояли на сходинках із задертими головами, дивуючи своїм виглядом перехожих.

— Підсадити вас? — запитав іронічно Нет.

— Важка справа, — визнав Фелікс. — Усередині озброєні охоронці, тисяча камер, коди доступу, електронні замки з картками, сигналізації… Ну а ми знаємо тільки номер поверху.

— Я вже здогадуюся, що ти плануєш. Мікрогелікоптер зависне за вікном і підгляне код, який буде хтось вводити; робот пролізе крізь щілину під дверима і таке інше. Тобі не вистачить га—джетів.

— Знаю, — відповів Фелікс.

Через розсувні двері хмарочоса, входячи й виходячи, перетікав натовп.

— Заб’ємо? — запитав Нет. — Розраховуючи на те, що Мортен цього не розкопає.

Друзі перезирнулися. Уперше відтоді, як познайомилися, вони зіткнулися з проблемою, що лякала їх від самого початку.

— Заб’ємо, — сумно погодився Фелікс, а Ніка тільки похитала головою.

— Маймо надію, що про нас забудуть, — прошепотіла вона.

Вони ще раз подивилися вгору і подалися до автобусної зупинки.

* * *

П’ятдесятий поверх, освітлений блідим сяйвом флуоресцентних ламп, був поділений тонкими, часом навіть скляними стінами. Але головний елемент системи — Відоктор — розташовувався в найзахищенішому приміщенні. Сервери монотонно шуміли, роутери тріщали, панель управління миготіла кольоровими діодами. Світлові процесори записали на відео дітей, які розмовляли перед будинком. Фільм був без звуку, проте увесь зміст розмови за кілька мілісекунд система розшифрувала за рухом губ.

Сервер, на якому зберігався архів фотографій за останні два місяці, одразу ж почав працювати на повних обертах.

* * *

Фелікс сидів у вітальні й робив домашку з англійської. Це був єдиний, окрім фізики, предмет, який він справді любив, і не тільки завдяки пані Крісті. Фелікс досить добре знав англійську, але не показував цього перед учителькою, тож опрацювання домашнього завдання було суто формальністю.

До кімнати зайшов тато і кашлянув.

— Гадаю, ви дійсно добре вчинили, — промовив він, сідаючи в крісло і поправляючи жилетку зі ста двома кишеньками. — Дякую, сину.

— Ти про те, що ми видалили фотографії?

Тато кивнув.

— Цей проект дійсно багато для мене значить. Якщо якимось дивом ми доведемо його до кінця, це буде прорив у транспортуванні, у дослідженні космосу. Зараз ракета, яка летить із Землі на Марс, повинна брати стільки ж палива, скільки важить сама. Повернутися вона вже не зможе… Наявна технологія не може далі розвиватися, досягнувши межі своїх можливостей. Треба її чимось замінити, як колись коней замінили автомобілями. За скільки секунд пробігаєш сотку?

— Не знаю… — Фелікс знизав плечима. — Я в цьому не дуже… Може, за п’ятнадцять?

— Приблизно так. І цей результат не можна набагато поліпшити. Може, на соті частки секунди. Але коли сядеш у спортивний автомобіль, результат покращиться до секунди. Подорож диліжансом від Варшави до Парижа колись тривала тиждень. Можна виростити найкращих коней, зробити найкращий диліжанс, щоб подолати цю відстань уже не за тиждень, а, може, за шість із половиною днів. Не менше. Літак долає її за дві години. Так само і з сучасними ракетами. Вони вже не будуть кращими. Треба вигадати щось нове, щось зовсім інакше.

— І ти це робиш?

— Не сам. Це міжнародний проект. Наш інститут співпрацює з американцями, бразильцями, німцями та японцями. Кожна країна працює над якоюсь частиною транспортного засобу. Ми займаємося двигуном. Мені бракує мудрості професора Кушмінського. Останній зошит він розпочав, переховуючись у Варшаві під час окупації. Це були найважливіші записи. І саме вони зникли.

Фелікс зітхнув.

— Важлива справа…

— Дуже важлива. Цей винахід — як парова машина. Тільки ми створили марний сурогат того, що могли б створити, маючи комплект рівнянь професора. Так буває, що якось з’являється геній. Усі навколо думають, начебто осягли уже всю можливу мудрість, а він раптом доводить їм, що вони майже нічого не знають. Це, власне, і є роль генія: показати людству, як мало воно знає і як багато ще навколо таємниць.

— Чому професор Кушмінський не залишив інформацію, де знайти його нотатки?

— Не хотів щоб вони потрапили не в ті руки. Після захоплення Варшави німцями у 1939 році професор переховувався у селі, в якійсь хаті. Потім, змінивши прізвище, повернувся і жив в окупованому місті аж до початку повстання. Рух Опору кілька разів намагався організувати йому втечу до Лондона, але нічого не вийшло. У перші дні повстання професор зник безвісти — разом із родиною і нотатками, що нас цікавлять. Матеріали, які вціліли, належать до його ранніх розробок. Останній зошит зник разом із ним. Я говорю «зошит», бо він сам так його називав, але насправді то була товста книга. Втрачене джерело мудрості… — сумно зітхнув тато.

— А в інституті не збереглися якісь документи?

— Він не проводив практичних досліджень. Був теоретиком. Писав свої формули у зошит просто з голови. Мало креслив, майже всі рівняння одразу виходили правильними. Професор був справжнім генієм і мав багату уяву. Не потребував експериментів — здійснював їх… подумки. Це дійсно неймовірно! І такий відомий науковець зник без сліду. Подивись, — тато взяв книжку з полички і відкрив її. — Це одна з останніх його фотографій.

На знімку, на тлі кам’яниці в стилі модерн, він побачив п’ятдесятилітнього чоловіка із сивим волоссям. Фелікс відчув, як його серце закалатало. Він знав цього чоловіка! Хлопець придивився уважніше і зрозумів, що абсолютно в цьому впевнений.

— Професор Кушмінський… мав ліцензію пілота? — запитав він тихо.

— Так, він був гарним пілотом. А чому ти питаєш?

Фелікс ковтнув слину.

— Я повинен перевірити… Я не впевнений.

Він встав і побіг униз, до своєї кімнати. Усівся за столом і спробував заспокоїтися. Насправді не було жодних сумнівів: чоловік на фото мав точнісінько такий самий вигляд, як і дух зі шкільного горища.

* * *

На уроці математики Лінійка, як завжди, мала проблеми з дисципліною в класі. Щохвилини вона поверталася до учнів і заспокоювала найгаласливіших із них. Ті затихали, а потім знову починали розмовляти. За виразом обличчя вчительки можна було зрозуміти, що урок забирає в неї багато сил. Що гірше, вона не могла навіть пригрозити контрольною роботою, бо тест було обіцяно ще минулого тижня. Коли пролунав дзвоник, Лінійка полегшено зітхнула, забрала журнал, блокнот і вийшла з класу.

— У неї вчора був важкий день, — повідомив Віктор. — У коридорі вона побачила тарантула, який утік від Бутлера.

— Звідки знаєш? — запитала Аурелія, яка миттєво зблідла.

Віктор лише таємниче посміхнувся, закинув рюкзак за спину і вийшов.

— Але спіймали того тарантула?! — крикнула йому навздогін дівчина.

Коли більшість учнів пішли, Фелікс нахилився до друзів, які саме складали зошити до рюкзаків, і розповів про своє вчорашнє відкриття.

— Ти хочеш сказати, — повільно промовила Ніка, коли він закінчив, — що ті духи з горища — це професор Кушмінський і його родина?

— Я впевнений, — сказав Фелікс. — Усе збігається: він, дружина і донька. За кілька днів після повстання. Це неймовірний збіг обставин.

— Мабуть, цього ми вже не перевіримо, — зауважив Нет.

— Ходімо до бібліотеки, — Фелікс піднявся.

— І що ти там хочеш побачити?

— Не знаю, — Фелікс стенув плечима. — Щось, чого досі не помітив. Хочу допомогти татові закінчити роботу над його винаходом.

— Власне, чому ні? — запитала Ніка. — Ходімо за дозволом.

Нет не був переконаним, але пішов за Феліксом і Нікою до вчительки.

— Що цього разу? — запитала пані Йоля, підписуючи папери. — Духів уже немає, а я не думаю, щоб вас цікавила історія.

— Довго пояснювати, — зітхнув Фелікс.

Пані Йоля похитала головою, усміхнулася і подала їм підписаний папірець.

— Але що ми там будемо шукати? — запитав Нет, коли вони спускалися сходами на перший поверх.

— Дізнаюся, як побачу, — відповів Фелікс. — Це єдина зачіпка. Дайте мені п’ять хвилин.

— Я думав піти поїсти…

Коли вони проходили повз автомат із шоколадками, Фелікс сповільнився.

— Він знову стоїть у іншому місці.

— Заспокойся, — Нет махнув рукою. — Хтось його вочевидь переставляє, коли заповнює новими батончиками. Ходімо, бо після дзвоника нічого не вирішимо.

За поворотом коридору, який вів до бібліотеки, вони помітили якусь метушню. Деякі учні швидко віддалялися, а решта оточили джерело переполоху. Зацікавившись, друзі підійшли ближче і побачили Рубена, який тримав у піднятій руці якусь дивну річ із зігнутих сталевих труб. Рубен підскакував і злостиво сміявся, аж складки жиру підстрибували над паском.

— У мене погане передчуття, — повідомив Фелікс і протиснувся між учнями, які стояли в колі.

Під стіною сидів Ернест — намагався зробити крок і знову опускався. Те, що Рубен тримав у руках, виявилося двома милицями. Поряд стояв Марцель, шкірив криві зуби і витрушував на підлогу вміст рюкзака Ернеста. Схоже, ніхто не мав наміру боронити жертву. Кожен радше радів, що лапи цих двох негідників торкнулися когось іншого.

— О, віршики, — іронічно промовив Марцель, піднявши і відкривши маленький зошит. — Може, почитаємо…

— Не чіпай це! — грізно сказав Ернест. — Я ще поквитаюсь з вами, щойно зніму гіпс!

— Це буде за місяць, — Марцель гортав зошит. — О, любовні віршики. Цікаво, до кого? Візьмемо це…

Хтось у колі засміявся, очікуючи подальшого розвитку подій.

— Облиш це!

Роззяви розступилися, почувши новий голос. Нет аж підскочив і швидко зблід, передчуваючи серйозні проблеми. Він боявся, що тим, хто це промовив, був…

— Облиш це! — повторив Фелікс і зробив крок уперед.

Марцель на хвилину обімлів, але, побачивши хирлявого супротивника, знову взявся за своє. Його губи скривилися у злостивій посмішці. Нет затримав подих і також зробив крок уперед. Йому ледь вдавалося дивитися на вищого на голову негідника і не відступати. Рубен глипнув на Ніку — і за мить його посмішка стала зовсім іншою. Але потім на його обличчя знову повернувся дурнуватий вираз, уже без зловтіхи. Ніка помітила, що хлопець взутий у мартенси, які купив ще перед Геловіном. Вони були брудні й помальовані.

— Віддай йому милиці, — попросила дівчина.

Рубен наморщив чоло, приймаючи рішення. Він подивився на милиці й на Ернеста. Врешті повільно простягнув руку в його бік.

— Здурів?! — рикнув Марцель. Рубен завагався і поглянув на Ніку. Він завмер, не знаючи, що повинен робити.

— Я тобі кажу, ідіоте! — крикнув ще грізніше Марцель.

Але Рубен уже прийняв рішення і віддав милиці Ернесту. Марцель остовпів. Він дивився на Рубена, який немов очікував удару. Марцель кинув на підлогу зошит з віршами, а порожній рюкзак жбурнув в обличчя Феліксу так, що хлопець аж похитнувся.

— Ми ще зустрінемося! — просичав він у бік трійці друзів і подався геть, червоний від злості. Його проводжала мертва тиша. Учні повільно розходилися.

— Дякую, — промовила Ніка, а потім додала: — А ці черевики треба кремити.

Рубен тяжко зітхнув, криво посміхнувся до Ніки і поплентався своїм качиним кроком за Марцелем.

— Влипли, — прошепотів Нет, дивлячись на свої тремтячі руки. — Ми викопали сокиру війни…

— Дякую, — усміхнувся Ернест, підводячись. — Зачекайте, поки я зніму гіпс. Тоді ми їм покажемо!

Ніка допомогла йому поскладати книжки.

— Мушу вже йти. Треба видряпатися на третій поверх… — Ернест усміхнувся друзям і пішов, спираючись на милиці.

— Запитаю з цікавості, — одізвався Нет. — Який був план?

— Не було плану, — відповів Фелікс. — Колись він теж допоміг мені. Я не міг його залишити. Ходімо до бібліотеки, поки…

Пролунав дзвоник. Вони мусили бігти на хімію, але завдяки цьому встигли принаймні охолонути.

На наступній перерві друзі повернулися до бібліотеки, намагаючись не потрапляти на очі Рубену та Марцелю. Михаліна Ненайкраща з підозрою дивилася на Фелікса, Нета і Ніку, але вже без колишньої злоби. Мабуть, таки повірила, що має справу зі справжніми поціновувачами слова.

— Добридень. Ми б хотіли переглянути хроніку, — промовив Фелікс, поклавши на стіл зім’ятий дозвіл, підписаний пані Йолею.

Буква глянула на папірець, зітхнула і вийшла до задньої кімнати. Повернулася з великою, оправленою в шкіру хронікою. Подала її дітям і промовила:

— Не наробіть плям на сторінках і не загинайте кутів.

Вони подякували, здивовані люб’язністю бібліотекарки, і гайнули до читацького залу. Увімкнули лампу під зеленим абажуром, відкрили хроніку і знайшли відповідні сторінки. На фото вгорі сторінки було видно пролом у даху. На землі, серед сміття, лежали рештки літака. Без кабіни, звісно ж. Вона застрягла на горищі, забута на шістдесят років. Підпис під знімком наголошував: «15 серпня 1944 року маленький спортивний літак розбився об дах школи. Уламки забрали того самого дня, але на ремонт даху треба було чекати майже рік».

— Якщо ти розраховував на те, що побачиш це тут, у книжці… — почав Нет.

— Ми могли б його про все розпитати! — зітхнув Фелікс. — Він був тут, поруч з нами.

— Я не думаю, що в такому стані професор міг нам щось розповісти, — відповіла Ніка. — Я трохи знаюся на духах.

— Може, він міг вказати принаймні, де ті його нотатки? Може, вони були на горищі? А може, є й досі?..

— Точно ні, — заперечила Ніка. — Особисті речі поклали в труни, а решту прибрали робітники. Зараз там найчистіша ділянка горища.

— Німецькі солдати забрали з літака всі цінні речі, — визнав Фелікс. — Це ускладнює справу.

— Якби і не забрали, то це було шістдесят років тому. Тож знайти вантаж неможливо, — ствердив Нет. — Можемо забути про цей напрямок. Устигнемо ще до кав’ярні…

Вони уважно придивилися до фотографії вантажу. Накинутий зверху брезент не приховував сталевої скрині, в якій, імовірно, колись транспортували снаряди.

Друзі перезирнулися, а потім подивилися знову на знімок.

— А бодай йому трясця!.. — Нет моментально забув про тістечка і важко відкинувся на стільці. — Це ж та сама скриня, яку ми знайшли в підземеллі.

— Ми тримали це у руках… — Фелікс зблід. — Ми мали нотатки професора Кушмінського! І ми подумали, що це якась бухгалтерська книга. Ну ми й віслюки!..

— Вважаєте, це та сама вантажівка, якою німецькі солдати вивозили вкрадені коштовності? Це та сама скриня? — витріщилася на них Ніка.

— У них був наказ вивезти книгу до Берліна, — протягнув Фелікс. — При нагоді вони вирішили трохи збагатіти, грабуючи будинки…

— Ми були так близько, — промовив Нет, розводячи руками, — що ближче вже неможливо…

— Не говоріть про це моєму таткові, бо він цього не витримає! — попросив Фелікс.

Вони закрили шкільну хроніку і саме підвелися, коли Ніка придушено зойкнула і показала на шкіряну обкладинку. На ній був великий напис: «Хроніка гімназії №  13 ім. проф. Стефана Кушмінського у Варшаві».

— Бодай йому трясця! — вигукнув Нет, сідаючи. — Ну зрозуміло. Тож така назва нашої школи. Це нічого не означає, але…

Фелікс ляснув долонею по лобі, а Ніка тільки зітхнула.

— Погані з нас детективи, — визнала дівчина.

— Блукаємо, як малюки в тумані, — зітхнув Нет.

Приголомшені, вони віднесли хроніку Букві. Бібліотекарка подякувала, хоча на усмішку вже не спромоглася.

Друзі піднялися на горище до своєї штаб-квартири і мовчки повсідалися в м’які крісла.

Фелікс набрав повітря, наче хотів щось розповісти.

— Знаю! — випередив його Нет. — Хочеш нас умовити на прогулянку до музею.

Фелікс знизав плечима.

— Знаю, що музей захищений, як банк, але я мав на думці щось інше.

— Не можна туди піти і сказати, про що йдеться? — запитав Нет.

— Ти думаєш, вони віддадуть нам ту книжку? — промовила Ніка. — Не віддадуть, бо ми тільки діти.

— Може, тато Фелікса міг би… — почав було Нет.

— Ні, — заперечив Фелікс. — Для цього потрібна маса формальностей. Документів, підписів і багато часу. Це б означало, що про таємну книжку довідалася б купа випадкових осіб. Нам цього не потрібно.

— Усе, що до цього часу ми зробили, — Ніка опустила голову, — що нам видавалося гарним, насправді було поганим. Зараз теж: і книги не знайшли, і до п’ятдесятого поверху «Silver Tower» не дісталися. Залишається тільки йти додому і готуватися до контрольної з математики, бо саме це роблять наші ровесники.

Фелікс насупився, проте за мить підняв голову і з усмішкою запитав у зажурених друзів:

— А закладемося? Мета потрібна для того, щоб її досягти!

* * *

На ранок Фелікс, уже в кращому настрої, підійшов до Нета і Ніки. У них було ще десять хвилин до початку уроку, тож друзі побігли до своєї штаб-квартири.

— Що у тебе на голові? — Нет витріщився на Ніку.

У яскравому світлі, яке падало під гострим кутом з вікна, кільканадцять маленьких квітів відкрили пелюстки між її волоссям.

— Hedera shamponiae, — усміхнулася дівчина. — Вистачило не помити голову і почекати.

— Непогано, — обережно почав Нет. — Якби її схрестити з мухоловкою, то тебе ніколи б не кусали комарі. Хоча тоді ти була б як Медуза… ну та, що з міфології, яка мала замість волосся змій.

Якусь хвилину хлопці роздивлялися дівчину, після чого Фелікс сказав:

— Я попросив тата, щоб він зателефонував до музею і з’ясував, коли будуть експонувати наш скарб. Музейники ще за нього не бралися…

— Що за ледарі! — обурилася Ніка.

— …але тато їх трохи мотивував, пригрозивши втручанням із Міністерства особливих справ. Вони обіцяли, що поквапляться і «бухгалтерська книга» потрапить до лабораторії вже сьогодні. Музейники повинні там усе просканувати, скласти каталог і встановити власника. Будуть вивчати характер почерку…

— Нотатки були не підписані? — здивувався Нет.

— Професор переховувався, — нагадав Фелікс. — Ім’я і прізвище на обкладинці могли б його видати. Але найцікавіше те, що за збігом обставин лабораторія розміщена у будинку «Silver Tower», на останньому поверсі. А експертизу проводитиме наша знайома програма.

— Вау! — Нет схопився за підлокітники крісла. — Ми самі впхнули книгу в його брудні віртуальні лапи. Він порівняє її з фотками. — Хлопець розкрив ноутбук. — Манфреде! Твій приятель Відоктор — чесна… програма?

— Не знаю, ніколи не мав нагоди це перевірити.

— Усе вказує на те, що саме в нього зараз нотатки професора Кушмінського, — додав Фелікс. — Ми з’ясували, що… книга перебувала у скрині, яку мій тато відвіз до музею.

— Дай вгадаю: у ній плани і розрахунки, які потрібні, щоб сконструювати двигун літаючої тарілки.

— Так. Ми боїмося, що Відоктор це поєднає і якось використає. Не знаємо, чи буде він лояльним стосовно… своїх творців.

— Є ще гірша новина, — несміливо повідомив Манфред. — Відоктор також готував план пошуків вашого скарбу. Це він наніс мапу на знімок і вирахував, де вхід.

— Там до нас хтось був! — нагадав Нет. — Але вони виявилися дурнішими і нічого не знайшли. Залишили тільки недопалок.

— Ви не говорили мені про це, — у голосі Манфреда відчувалася нотка образи. — Схоже, ви постійно розмовляєте за моєю спиною. Невже так важко відкрити ноутбук, щоб я міг…

— Відоктор міг повідомити комусь про наші наміри? — перервав його Нет. — До того, як ми пішли шукати скарб.

— Або він переказав комусь інформацію, або хтось перехопив її.

— Знаєте, що я думаю, — повільно промовив Фелікс. — Хтось на крок попереду від нас і давно знає про існування експериментального транспортного засобу і про книгу професора Кушмінського. І для цього працює Відоктор.

— Тож Відоктор перейшов на бік темних сил, — прокоментував Нет.

— На кого він працює? — запитала Ніка. — Думаєте, на…

— На Мортена! Це ж зрозуміло! — вигукнув Фелікс. — Він знав про книгу набагато раніше, ніж ми її знайшли! Це ж цілком логічно.

— До чого ти ведеш, дорогий Голмсе? — запитав Нет.

— До того, що фургон з написом «Перевезення тварин» ми зустрічали випадково, зупинившись на стоянці, аби поїсти ковбасок. Коли поїхали у гори, такий самий фургон їхав за нами. Ми його побачили, теж випадково, пізніше на фото. За нами стежили, але… не достатньо таємно.

— Щось ніяк не второпаю, — Нет похитав головою. — Для чого Мортен стежив за нами, якщо міг легко довідатися, куди ми їдемо?

— Гм. Цього я ще не зрозумів, — визнав Фелікс. — Може, хотів бути поблизу, щоб перехопити інформацію, яку ми здобудемо?.. Але ні! — він ляснув себе по лобі. — Манфреде, можеш перевірити записи зі своєї камери? Шукай місце, де фургон з написом «Перевезення тварин» з’являвся найчастіше.

— Уже роблю! Це потребує години. Нете, ти міг би…

— Ми повинні були здогадатися раніше, — Нет похитав головою і під’єднав телефон до ноутбука.

Пролунав дзвоник. Друзі побігли на інформатику і протрималися урок, не слухаючи ні слова Ефтіпі.

На наступній перерві вони повернулися на горище.

— Щось є? — запитав захеканий Нет, витягаючи ноутбук з рюкзака і відкриваючи його.

— Не знаю, приєднай телефон, треба перевірити, — відповів Манфред.

Нет із нетерплячим риканням всунув штекер.

— Я відштовхуюся від того… — промовив Фелікс, — я мушу відштовхуватися від того, що мій тато чесний. Я знаю його, він ніколи мене не розчаровував. Якщо він вважає, що та інформація небезпечна, то так воно і є. Я волію не думати, що станеться, якщо Мортен здобуде плани конструкції антигравітаційного двигуна…

— Незважаючи на все це, ми повинні комусь розповісти, — втрутилася Ніка.

Фелікс похитав головою.

— До того, як ми попередимо відповідних людей, і до того, як вони нам повірять, якщо взагалі повірять, Мортен про все довідається і здобуде книгу професора. Сподіваємося, що в лабораторії Відоктор вирішить, що це лише звичайна стара книга.

— Перепрошую, але вже маю попередні результати аналізу шляхів фургона, — озвався Манфред. Він зробив паузу і закінчив: — За моїми розрахунками, судячи з реєстраційних номерів, їх десять. Усе вказує на місце у підземному гаражі під будинком «Silver Tower». Якщо бажаєте, можна витягнути записи з інших камер міста чи з автострад…

Ніка з очікуванням дивилася на Фелікса. Нет похнюпився.

Після хвилини мовчання Фелікс запропонував:

— Розгляньмо ще можливість дістатися на п’ятдесятий поверх «Silver Tower».

Він поклав руку на столик. Ніка голосно видихнула і поклала свою долоньку поверх Феліксової. Нет скривив стражденну міну і неохоче додав зверху і свою долоню.

— Не впевнений, що це розважливо, — промовив він, — але я не бажаю випасти з елітного клубу тих, хто притягує проблеми.

— Я ризикую своєю чудовою перспективною кар’єрою, — промовив Манфред. — Але теж кладу свій віртуальний маніпулятор на ваші.

— Завжди маєш змогу відступити, — втішив його Нет. — Можеш керувати дорожнім рухом у Мозамбіку.

— Як ти хочеш це зробити? — Ніка подивилася на Фелікса.

— Спершу спробуємо через центральний вхід, — відповів хлопець. — Для цього потрібно вигадати якусь історію.

— Спершу ви мусите зрозуміти, з чим маєте справу. Ви ніколи не бачили великої робочої станції, яка називається суперкомп’ютером. Вивчення такої машини може збільшити ваші шанси на знищення диска з вкрай суперекстрабезнадійних до… середньобезнадійних.

— Дякуємо за підтримку, але тато не пустить нас до своєї фірми, — промовив Нет. — Він точно знає, що я можу намайструвати… тобто накоїти.

— Я не це мав на увазі. Я покажу вам… себе.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Цього разу професор Бутлер відправив учнів на газон найближчого парку: шукати чотирилисту конюшину.

— Чому чотирилисту? — здивовано запитав Нет.

— Бо трилиста не може літати, — відповів професор так, ніби це все пояснювало.

Більше питань не було. Усі вирушили на пошуки, але шукала тільки Ніка, намагаючись роздивитися перші листочки конюшини. Хлопці йшли за нею й розмовляли.

— Треба їх провчити, — почав Фелікс. — Марцеля й Рубена, ясна річ. Коли всі почнуть з них кепкувати, то припинять боятися.

— Таке собі маленьке «очищення світу»? — запитав Нет.

— Типу того. Маю геніальну ідею. Можемо зробити це завтра вранці.

— Взагалі-то, можемо, — Нет знизав плечима. — З походом до «Silver Tower» і так мусимо зачекати, бо все залежить від Манфреда. Тільки я хотів би зробити це на якомога більшій відстані.

— Є! — раптом вигукнула Ніка. Вона радісно та обережно викопала рослинку, щоб не пошкодити корінців.

— Побачимо, чи цей мутант літає, — пожартував Нет. — Може, не втече.

— Шкода віддавати професору, — засмутилась дівчина. — Напевно, він його згризе або ще щось…

— Краще турбуйся про те, чи всі тарантули добре замкнені.

Незважаючи на побоювання Ніки, вони все ж таки віднесли рослину до кабінету біології, очікуючи на якесь незвичайне видовище.

— Ця не полетить, — констатував професор. — Це матеріал для виведення іншого виду.

Друзі були розчаровані. Вони підвелися, переконані, що на тому урок скінчився.

— Проте сьогодні я відпущу на волю старий вид, — несподівано промовив професор. — Зачекайте.

Він відійшов у підсобку і повернувся з широкою пласкою скринькою, заповненою землею. Під скляною кришкою росло близько двох сотень паростків чотирилистої конюшини. Професор зняв кришку і відчинив вікно, впускаючи весняне повітря.

Перша конюшинка відчула тепле повітря і ворухнула листочками. За нею — наступна. Нарешті вся скринька сповнилася радісним тріпотінням. Найактивніша квітка почала витягати корінці із землі, швидко затріпотіла листочками та піднялась у повітря. Вона покружляла навколо приголомшених дітей і вилетіла у вікно. З широко розплющеними очима школярі спостерігали, як все більше й більше зелених метеликів злітають до сонця. За мить у повітрі стало зелено.

— Зворушливий момент, — зітхнув професор Бутлер. — Метелики полетіли на волю. Може, колись пощастить виростити летючі дерева?

Коли скринька спорожніла, він обережно посадив посередині принесену Нікою конюшинку і закрив кришку.

— На мене знову чекає безліч роботи, — пояснив біолог. — Гібридизація конюшини з метеликом потребує багато часу.

— Це неможливо, — заперечила Ніка.

— Звісно ж, неможливо, — погодився професор. — Тому це так важко зробити.

* * *

Наступного дня за п’ятнадцять хвилин до дзвоника на другий урок Фелікс, Нет і Ніка йшли ще порожнім коридором і несли три сріблясті валізки. З таємничими виразами облич вони зайшли в кабінет 309 і замкнули за собою двері. Саме звідти кілька місяців тому вибігла налякана Лінійка. Більшість учнів запам’ятала цей клас як місце, де мешкають духи.

Фелікс витягнув із рюкзака білий халат, білу перуку і дав Ніці.

— Просапала собі голову, — помітив він.

— Уночі вони лоскотали мене корінцями, — відповіла дівчина, поправляючи волосся. — Влазили у вуха, та й взагалі — ці квіти мені надокучили.

Ніка подивилася на перуку і халат, зітхнула та неохоче перевдяглася. Хлопці взяли з валізок три пристрої, схожі на проектори, і розмістили їх на шафах. Кожний пристрій посилав слабкий червоний промінь. Фелікс налаштовував підставки таким чином, щоби промені перетиналися в одній точці.

— Добре, — зітхнула Ніка. — А зараз прошу детальніше.

— Ти повинна вдавати духа. Скажеш кілька фраз, — пояснив Фелікс і за допомогою пульта вимкнув червоні промені. — Цілком проста роль. Пам’ятаєш слова? — Ніка притакнула. — Три голографічні проектори запишуть твій образ із трьох ракурсів, а потім відтворять його в повітрі на тому ж місці. Це недосконале обладнання, отже, буде видно тільки світлі плями. Починаємо, — він узяв пульт і подав знак.

Нет почав махати атласом з географії, щоб халат Ніки ворушився і було страшніше.

— Зупиніться, грішники! — драматично рикнула дівчина. — У-у-у… Я — проклята душа! Прийшла сюди, щоб забрати тебе!.. — вона зачекала хвилину, махнула руками й запитала: — Ти маєш мені щось сказати? Точно ні?..

Фелікс подивився на годинник і підняв руку. Відрахував секунди, після чого опустив руку, а Ніка закінчила ще більш погрозливим голосом:

— Забирайся! Даю тобі останній шанс! Насту-у-упного разу за-а-аберу твою ду-у-ушу до пекла-а-а!.. — вила дівчина.

Зрештою вона полегшено зітхнула і зняла перуку.

— Цілком пристойно, — ствердив Фелікс і вимкнув пристрої. — Крім того, що треба було говорити у множині.

— Міг би й більше постаратися, вимудровуючи оті фрази, — скривився Нет.

— Я не мав часу, — відповів Фелікс. Він поставив стілець туди, де до цього стояла Ніка, і посадив на нього плюшевого ведмедика. Фелікс увімкнув камеру, сховав її в листочках квітки, що стояла на підвіконні, після чого націлив на ведмедика.

— Я розумію, що ведмедик тут — ключова фігура? — запитав Нет. — Але що далі?

— Спокійно, я все передбачив, — запевнив Фелікс, почекав ще хвилину, потім сховав ведмедика і відсунув стілець.

— Марцель і Рубен зараз через два кабінети звідси — на історії, з Цединею. Вони завжди виходять, тільки-но перевірять присутніх. — Пролунав дзвоник. — Тож маємо три хвилини, — додав він, вмикаючи для репетиції проектор. Друзі мимоволі здригнулися. Було видно тільки білий халат, перуку і обриси обличчя. На місці очей зяяли дві крапки. Чорні черевики не записалися, тож напівпрозора постать маячила над підлогою.

— Достатньо страшно, — оцінив Фелікс і вимкнув проектор. Він витягнув з рюкзака ліхтарик — такий самий, як той, що підсунули Марцелю та Рубену першого шкільного тижня. Фелікс поставив його посеред класу, увімкнув миготливу помаранчеву лампочку і прочинив двері. Уся трійця сховалася в порожню шафу і комфортно влаштувалася, спостерігаючи в малому моніторі за класом, який було видно з об’єктиву камери, схованої за квіткою. Не минуло і п’яти хвилин, як до класу ввійшли Марцель і Рубен. Вони роззирнулися, а Рубен уже підняв і розглядав ліхтарик.

Фелікс натиснув кнопку пульта. За спинами хлопців з’явився дух. На жаль, це був кінець запису. Дух стенув плечима, зняв перуку і відійшов, зникаючи із зображення. Зате посередині з’явилися обриси одягу Нета. Фелікс заричав від злості й перемотав запис на початок.

— Зупиніться, грішники! — рикала Ніка.

Марцель і Рубен різко обернулися, витріщили очі та відступили до підвіконня. На відстані кільканадцять сантиметрів над підлогою літав напівпрозорий привид у халаті, що майорів за спиною.

— У-у-у… Я — проклята душа! Прийшла сюди, щоб забрати тебе!..

На обличчях хлопців було щире здивування. Вони не могли вимовити жодного слова. Навіть не помітили географічного атласу, що випадково потрапив до зображення. Рубен впустив ліхтарик. Той вдарився об підлогу, розпадаючись на дрібні деталі. Дух зробив жест, наказуючи хлопцю відсунутися, і Рубен слухняно відступив аж у куток класу, виходячи за межі камери. Він оперся об шафку, в якій сиділи друзі, і голосно сопів.

— Ти маєш щось мені сказати? — запитав дух, дивлячись просто на Марцеля.

Той покрутив головою.

— Точно ні?..

Той знову покрутив головою.

— Скажи мені, що робиш поганого?

— Б… б… б’ю слабших і краду рі… різні файні речі, — Марцель від страху почав заїкатися. — І спустив колеса в автівці Ромашки… Уже не буду… Я виправлюся… Буду милим і… і… буду переводити ста… стареньких через вулицю… Мамусю!..

— Забирайся! Даю тобі останній шанс! Насту-у-упного разу за-а-аберу твою ду-у-ушу до пекла-а-а!..

Дух розвіявся, а Марцель і Рубен дременули з класу. Коли відлуння їхніх кроків стихло, Фелікс першим вибрався із шафи і грізно глянув на Ніку:

— Мені здається, що ти зробила це навмисне! Ти усунула Рубена з нашого фільму.

— Мені його шкода, — Ніка знизала плечима. — Він слухає Марцеля, але він не злий.

— Проте ми хотіли провчити обох!

— Вони отримали урок. А якщо у фільмі не буде Рубена, то, може, вдасться звільнити його від Марцеля, і він почне… — вона замахала руками, не в змозі віднайти слова, — …нормальне життя. Не розумієш? Якщо ми висміємо їх обох, то вони будуть і далі триматися разом.

Фелікс голосно видихнув і почав збирати обладнання.

— І капець другому ліхтарику, — промовив він, дивлячись на зламаний пристрій і розсипані уламки.

— Що робитимеш із цим записом? — запитав Нет. — Є якийсь план?

— Є! — Фелікс підступно посміхнувся. — Потрібен твій комп…

— Часто мені здається, що в тебе немає почуття гумору, — Нет похитав головою, — але якщо вже утнеш якийсь жарт, то хоч стій, хоч падай.

Вони спакували прилади, трохи охололи і вийшли з класу. На півдорозі побачили пані Пумпернікель, яка безуспішно намагалася підключити кабель від пилососа до розетки.

Друзі підійшли ближче.

— Цей штепсель не підходить до розетки, — пояснила прибиральниця.

Фелікс узяв штепсель, який точно не підходив до розетки — замість двох звичайних штирів, їх було кільканадцять — тонших, розміщених у кілька рядів.

— Цей роз’єм використовують у конструюванні роботів, — буркнув Фелікс, наморщивши лоба. — Ним з’єднують особливі елементи.

— То що мені з цим робити? — запитала прибиральниця.

— Треба повернути до сервісу, — порадив Фелікс. — Щоб відремонтували. Хоча це дуже дивний… дефект.

Коли школярі відійшли, Пумпернікель похитала головою і знову спробувала ввімкнути пилосос.

* * *

Після уроків друзі поїхали автобусом до ратуші, де на них уже мало чекати запрошення для відвідувачів.

— Зробимо так, — почав пояснювати Нет. — У вусі в мене навушник і мікрофон, з’єднані з телефоном. Завдяки цьому я зможу поговорити з тим Манфредом, який є у ратуші. До окулярів я приєднав камеру. Повна взаємодія.

— Якщо ти вважаєш, що це якось зарадить… — зітхнула Ніка.

Вони підійшли до брами. Охоронець кудись зателефонував і люб’язно показав їм вхід до ратуші за величезним подвір’ям.

— Так, ви є в графіку на сьогодні, — промовив наступний охоронець, після чого підняв слухавку і набрав якийсь номер. — Алло? Пане Крабський, уже прийшла ваша екскурсія. Так, чекають.

Він поклав слухавку і усміхнувся.

— Уже йде.

— Але що це дасть? — допитувалася Ніка, коли вони відійшли вбік.

— Манфред, взагалі-то, мешкає тут, — пояснив Нет. — У ноутбуку теж є, але… приватно. Нам потрібно тутешнє… тіло. Комп’ютер, у якому він тут перебуває, певним чином подібний до того, в якому сидить Відоктор.

Урядник у старому костюмі зійшов сходами і, побачивши школярів, сповільнив крок. Він був невеликим на зріст, лисуватим чоловіком з переляканими очима, схованими за окулярами в роговій оправі. Пан Крабський взяв у охоронця запрошення і хвилину переглядав його.

— Екскурсія, — він присунув запрошення до очей. — Три особи. Гм… гм… Зазвичай щонайменше п’ятнадцять осіб.

— Ми не заберемо у вас багато часу, — з невинною усмішкою запевнила Ніка.

— Гм… добре, — провідник оглянув запрошення з обох боків. — Є документ, треба працювати. Мене звуть Стефан Крабський, і я маю приємну нагоду провести вас варшавською ратушею. Почнемо із зали засідань. Будинок був побудований…

— Вистачить, якщо ви покажете нам той суперкомп’ютер, який керує рухом, — перервав його Нет.

— Ви хочете побачити Манфреда? Ну добре. Зазвичай він нікого не цікавить, отой бездумний миготливий ящик з лампами. Навіть не видно, як він працює.

— Я саме замислився, чи не звільнити його з роботи, — промовив Манфред із навушника.

— Дай спокій, — відповів Нет.

— Пробачте? — провідник повернувся і подивився на Нета. — Мені не розповідати?..

— У нього роздвоєння особистості, — пояснила Ніка з кам’яним обличчям. — Він часом розмовляє сам із собою.

Нет сердито зиркнув на Ніку.

— Добре… — екскурсовод лишався незворушним. — Ходімо.

Він провів їх боковим коридором до вузьких сходів, що вели до підвалу. За матовими ґратчастими віконцями, які розміщувалися під самою стелею, рухалися тіні перехожих. Освітленням слугували підвальні лампи, захищені решітками. У першому приміщенні стояв маленький стіл зі звичайним офісним комп’ютером. Молодий чоловік, що сидів перед ним, читав газету. Він невдоволено зиркнув на гостей, буркнув якесь привітання і повернувся до читання.

— Це лише адміністративний термінал, — пояснив екскурсовод і відчинив наступні двері. — Манфред тут.

Вони увійшли до більшого приміщення, заставленого шафками із сотнями миготливих кольорових діодів. На стінах висіли дроти різної товщини. Повітря наповнював голосний шум вентиляторів.

— Тож у мене такий вигляд! — розхвилювався Манфред.

— Ти ніколи себе не бачив? — здивувався Нет. — Ти величезний…

Екскурсовод підозріло подивився на хлопця, але нічого не сказав та максимально випростав плечі.

— Це тільки моє робоче місце, — пояснив Манфред. — Звісно ж, я перебуваю у багатьох місцях, зокрема й у твоєму ноутбуці, але тут маю бути постійно. Насправді, я сиджу в цих трьох низьких шафках перед тобою. Інші пристрої поєднують мене з камерами, світлофорами і таким іншим.

— Власне, робоча станція розташовується в цих трьох корпусах, — екскурсовод намагався повернутися до своїх обов’язків. — Ці три комп’ютери й виконують усю роботу. На всіх трьох працює по одній копії Манфреда. Коли доходить до інших запитів, відбувається голосування. Коли якийсь дасть збій, інші можуть перебрати на себе його роботу. Навіть два можуть збоїти, зате третій і далі буде працювати. У тих більших шафках зберігаються периферійні прилади.

— Забув додати, що ще один запасний комп стоїть на третьому поверсі, — зітхнув Манфред. — Нас цікавить той, прямокутний із зеленими діодами. Це корпус для дисків. На ньому я зберігаю дані, які потрібні мені для роботи. У Відоктора мають бути такі самі, тільки їх значно більше. Праворуч є маленький затискач, але майже точно до нього підійде ключ від твого домашнього компа.

— Система запущена на початку осені минулого року, — повторював з пам’яті пан Крабський. — Уже першого дня Манфред виявився настільки справним, що ліквідував у місті майже всі затори.

— Я не знаю, на який диск ти дивишся, — промовив Манфред у вусі Нета. — З мого боку, так би мовити, він здається інакшим. Це шістдесят четвертий диск. Але я не можу перевірити, котрий за ліком він буде для тебе. Пересунь камеру трохи праворуч, спробую зорієнтуватися.

— Манфред протягом усієї доби займається багатьма аспектами безпеки дорожнього руху, — провадив екскурсовод. — Коли десь виникає пожежа, від комп’ютера пожежної станції він автоматично відшуковує трасу, якою мчатимуть пожежні машини, і вмикає їм зелене світло. Завдяки цьому інші автівки не блокують проїзд. Додаткових функцій у Манфреда дуже багато — навіть не знаю, про які вам розповісти.

— Які зараз миготять? — запитав Манфред.

— Спробуй послідовно, — промовив Нет, нахиляючись над батареєю дисків.

— Тобто… — екскурсовод завагався. — Ви хочете почути про всі функції?

— Він говорить до себе, — пояснила Ніка.

— А… Ну так, у Манфреда пріоритет за автобусами та трамваями. Він намагається їм допомагати…

— Заблимай тим діодом, — промовив Нет, вказуючи на найнижчий диск. На здивування екскурсовода, діод почав блимати. — Зараз той… добре. А зараз всі разом!

Коли Нет, з усмішкою до вух, підвівся, екскурсовод витріщився на нього з виразом повного отупіння на обличчі.

— Не можна так розмовляти з комп’ютером, — ледь чутно промовив він, відступаючи на крок.

— У нього також синдром моментального ясновидця, — озвався Фелікс, вказуючи пальцем на Нета. — Він знає майбутнє з півсекундним запізненням. Номер з діодами — це його улюблене шоу.

Пан Крабський видавався аж надто занепокоєним.

— У мене… багато справ, — він послабив краватку. — Якщо ви все побачили, то я хочу…

— Звісно, — відповів Фелікс. — Не гаятимемо вашого часу. Уже йдемо. Дуже вам дякуємо.

Екскурсовод провів їх до виходу і швидко попрощався. Вони вийшли на подвір’я і рушили до брами.

— Це треба обговорити за шарлоткою, — заявив Фелікс.

Вони поїхали на метро, потім кілька зупинок — автобусом і пішки дійшли до «Зайвих калорій». У школі світилося кілька вікон, але підлітки не хотіли туди заходити, бо хтось точно б ними зацікавився.

— Знову таке враження, наче дехто за нами стежить, — прошепотіла Ніка.

Вони роззирнулися навколо. У кав’ярні було кілька осіб, але всі сиділи біля вікон. Чорноволоса жінка у широкому дощовику видалася Феліксові знайомою. Вона не пила каву, що стояла перед нею, і дивилася у вікно. Руки у шкіряних рукавичках легко пересували чашку по стільниці. За наступним столиком розмовляли дві старенькі, а ще далі їв тістечка чоловік, схожий на контролера громадського транспорту.

Пані Бася посміхнулася, побачивши трьох друзів, і одразу приготувала три тарілки.

— Хочете гарячого шоколаду чи чаю? — запитала вона.

Хлопці перезирнулися і згадали, що мають у кишені тільки кілька дрібняків.

— Е-е-е-е… — протягнув Фелікс, висипаючи з кишені монети. — Може… мінеральної води?

— Заплатите при нагоді, — сказала пані Бася. — Сідайте, зараз усе принесу.

У кав’ярні було дуже затишно, особливо зараз, коли за вікном сутеніло. Діти обрали столик, що стояв у найдальшому кутку. Нет дістав ноутбук.

— Треба витягнути відповідний диск і знищити його, — відразу почав Манфред. — Це ціла філософія. Закладаюсь: якщо цю інформацію не визнають особливо важливою, то не буде запасної копії. Тільки, як я вже згадував, не знаю, яким дивом ви можете знайти цей диск.

— Не хочеш синхронізуватися? — здивувався Нет.

— Потім. Точно знаю, що я хотів вам сказати.

— Припустімо, ми потрапимо на п’ятдесятий поверх «Silver Tower», — почав Фелікс. — Але як ми змусимо Відоктора вказати нам на потрібний диск? Може, я на цьому і не знаюся, але якщо він займається обробкою знімків і відео, то справді має багато дисків.

— Може, просто попросимо його відшукати інформацію про літаючі тарілки? — запропонувала Ніка. — Тоді замиготить діод відповідного диска.

— Думаю, це нам нічого не дасть, — відповів Нет, — бо всі диски постійно працюють.

— І ми не повинні його скеровувати в цьому напрямку, — додав Фелікс. — У нас немає стовідсоткової впевненості, що він про все знає. Це тільки припущення.

Нета осяяло:

— Витягнемо всі диски!

— Ні, — похитав головою Фелікс. — Це може призвести до втрати важливих даних. Ми не повинні цього робити!

— А подумайте про те, — почала Ніка, — що коли нас спіймають, то наші… ваші батьки втратять до вас довіру. А поліція почне шукати мого тата. Тоді все вийде назовні…

Вона опустила голову. Хлопці засумували.

— Про це ми не подумали, — визнав Фелікс.

Пані Бася поставила перед ними три шматочки шарлотки зі збитими вершками і три чашки гарячого шоколаду. Діти подякували і запевнили, що заплатять, щойно отримають наступні кишенькові гроші.

— Ти не можеш брати участь у цій місії, — сказав Фелікс після роздумів. — У разі чого багато втратиш.

— Це не так, — серйозним тоном промовила Ніка. — Ми — команда! Якщо маємо щось зробити, то зробимо це разом.

— Але твій батько… — почав Нет.

— Ви мої найкращі друзі. Окрім вас, у мене немає нікого, жодної родини! Нам тільки потрібно щось вигадати, щоб ніхто нас не піймав.

— Спершу треба придумати, як нам туди дістатися, — промовив Фелікс, розламуючи виделкою тістечко. — Які є ідеї?

— Через головний вхід, через чорний вхід, — почав перераховувати Нет, — через гараж, через дах…

— Тільки як? На літаючій тарілці?

— Можемо сказати, що маємо для когось посилку, — запропонувала Ніка, — або організувати шкільну екскурсію і загубитися… Це б ми пояснили, якби нас упіймали. Скажемо, що загубилися.

— Там є камери, — нагадав Манфред.

Фелікс перестав їх слухати. Він над чимось інтенсивно розмірковував.

— А може, нам не потрібно взагалі туди заходити, — врешті промовив він. — Запустимо тільки кібертаргана, який буде собі повзати всередині будинку й шукати відповідний диск.

— У тебе є щось таке? — поцікавився Нет.

— Ні, але мій тато колись працював над таким мікророботом. Не знаю, чи він створив його.

— Мабуть, ми не маємо на це часу, — Нет похитав головою. — Навіть якщо Відоктор ще не знає, що потрапило до нього. Ми повинні припустити, що він може співпрацювати з Мортеном. Як отримає записи професора, то одразу все зрозуміє. Тоді захистить дані так, що їх вже ніхто ніколи не зможе знищити… Коли книга поїде до Відоктора?

— Сьогодні, — відповів Фелікс. — Може, він до неї ще не дістався. Там багато старих рукописів для сканування. Завдяки цьому вони стануть доступні в інтернеті.

— Той, кому спало на думку використати Відоктора, повинен був усе це ретельно спланувати, — Нет похитав головою. — Він не пропустить жодної старої книжки, що потрапила до музею.

— Треба туди дістатися до того, як книгу відсканують, — вирішив Фелікс. — Боюся навіть подумати, що буде, якщо формули професора потраплять до лап Мортена!

— А я боюся навіть припустити, що станеться, якщо Мортен добереться до нас, — додав Нет. Цього разу йому ніхто не заперечив.

— Манфреде, як знайти камери? — запитав Фелікс. — Бо в тебе теж багато камер. Припустімо, ми хочемо увійти до будинку і бути для них невидимими.

— Без шансів!

— Ніколи не буває без шансів, — зауважив Фелікс. — Є тільки краща або гірша ідея.

— Ну… Система спостерігає за кількома тисячами осіб одночасно і спрощує собі роботу. Гм… Якщо дві особи будуть іти впритул одна до одної, система може кваліфікувати їх як одну особу.

— От бачиш, — похвалив його Нет. — Якщо постараєшся, то зможеш. Давай далі.

— Можна перевдягтися прибиральницею і десь зробити ідентифікатор… але план роботи прибиральниць записаний у системі. Не можна так от раптово наводити лад на п’ятдесятому поверсі.

— Пізно вже, — Ніка відставила порожню чашку і стерла з носа збиті вершки. — Мушу їхати. Дякую за шарлотку.

— Але ж тебе ніхто не пильнує, — здивувався Нет.

— Я сама себе пильную, — вона підвелася і хотіла відсунути стілець, одначе завагалася. — Чи Відоктор пам’ятає в обличчя всіх працівників?

— Думаю, що так, — відповів Манфред, — але тільки приблизно. Досконало пам’ятає тих, хто має доступ до особливо захищених приміщень.

— Наприклад, п’ятдесятий поверх, — буркнув Нет.

— Тож ця ідея відпадає, — Ніка знизала плечима. — То до завтра.

У кав’ярні залишилися тільки хлопці й жінка, яка досі сиділа над холодною кавою. Фелікс подивився на Нета, Нет — на Фелікса. Обоє похитали головами і нахилилися над столиком.

— Зробимо так, — промовив Фелікс. — Будемо вдавати працівників.

— От і маєш! — одізвався Манфред занепокоєним голосом. — Змовляєтеся без Ніки?

— Ніка — супер, — тихо промовив Нет. — З нею можна провернути класну справу, але якщо нас упіймають, то поліція почне шукати її батька.

— Вона розлютиться, коли дізнається.

— Але буде в безпеці, — відповів Фелікс.

Хлопці подивилися один одному в очі.

— Завтра, — запропонував Фелікс.

— Завтра, — погодився Нет.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Починалася контрольна робота з математики, але у Фелікса і Нета було звільнення. Принаймні офіційно. А неофіційно вони стояли на тротуарі перед хмарочосом «Silver Tower» і намагалися зберігати спокій.

— Синхронізуємо годинники, — промовив Фелікс. — У фільмах завжди так роблять. На твоєму котра година?

— За три хвилини дев’ята.

— У мене за п’ять хвилин. Переведи на дві хвилини.

— Мій годинник іде правильно! — запротестував Нет. — Свій переводь на дві хвилини.

— Я вранці перевіряв і впевнений, що це на моєму годиннику правильно.

— Я не можу свого перевести назад. Можу тільки перевести вперед на двадцять три години і п’ятдесят вісім хвилин.

— Гм. Добре, тоді запам’ятаємо, що ти на дві хвилини попереду.

Уперше за багато днів з-за хмар визирнуло сонце, проте з півночі вже насувалися чорні велетні, аби виправити цю помилку та залатати сонячну щілину.

— Може, краще було б у костюмах, — промовив Нет, смикаючи сорочку.

— Тоді б ми привертали зайву увагу, — відповів Фелікс. — Пам’ятаєш, що маємо говорити, як нас хтось схопить?

— Що хотіли побачити панораму міста. Манфреде, чуєш нас?

— Виразно й чітко.

Хлопці поправили у вухах маленькі навушники. Нет додатково причепив до окулярів мікрокамеру, аби і Манфред міг усе бачити. Зв’язок забезпечував суперсучасний, стійкий до перешкод телефон, який Нет поцупив у тата (і який, як він сподівався, поверне неушкодженим).

Хлопці подивилися вгору на блискучу стіну зі скла й алюмінію, яка сягала неба.

— Думаю, це неможливо, — засумнівався Нет.

— Звісно, — відповів Фелікс. — Тому, власне, це так складно, — він зиркнув на годинник. — За хвилину дев’ята, принаймні в мене. Ну що, вперед!

Вони глибоко вдихнули і рушили, занурюючись у натовп, що тягнувся до будинку. Їх ні про що не запитали, коли вони пройшли біля головної рецепції. На жаль, далі стояли рамки, крізь які можна було пройти лише після сканування спеціальної картки-перепустки. Тому хлопці швидко розвернулися та вийшли на вулицю.

— Спробуймо через гараж, — запропонував Фелікс.

Вони обійшли будинок. Вузька вуличка вела униз, де три шлагбауми загороджували в’їзд до підземного паркінгу. Тут була будка охоронця. І охоронець. Хлопці зачекали, коли під’їде якийсь автомобіль, і навкарачках прослизнули під віконцем охоронця. Вони повернули за машини і, нахилившись, побігли якнайдалі від будки. А коли підвели голови, то завмерли. Перед ними стояв білий фургон з написом «Перевезення тварин». Друзі одночасно ковтнули слину. Поряд стояло десять ідентичних фургонів.

— Чому жодного немає в місті? — запитав пошепки Нет.

— Бо ми тут, — відповів Фелікс.

— Не кажи… звідки вони дізналися?!

— Не знаю, але відчуваю: ми заходимо до печери дракона. Мортен десь у цьому будинку.

Відчайдухи рушили вздовж стіни, до відчинених дверей ліфта.

— Це дивно, що можна отак легко оминути ті рамки з картками, — зауважив Нет. — Хоча для нас це класно.

Намагаючись поводитися природно, вони ввійшли в кабіну ліфта, де було тільки п’ять кнопок: «нуль» і чотири підземні рівні.

— У мене погане передчуття, — буркнув Фелікс, натискаючи кнопку «нуль».

Ліфт привіз їх до… зали, в якій вони були раніше.

— Ходімо, — прошепотів Фелікс.

Хлопці обрали найдальшу від рецепції рамку і просто її перескочили. О диво — ніхто не звернув на це уваги. Разом із натовпом вони дісталися до ліфта. Не жаль, найвища кнопка мала номер «48».

— Раджу вам вийти на сорок шостому поверсі, — промовив Манфред із навушника.

— Але чому? — запитав під ніс Нет.

— На тому поверсі допізна вночі горить світло, а це означає, що там офіс фірми, співробітники якої багато працюють.

— Тож?

— Тож не звернуть на вас уваги, — швидко відповів Манфред. — Крім цього, найбільше осіб натискало саме цей поверх, хоча кнопка вже світилася.

— Вони неуважні, — прошепотів Фелікс. — Це добре.

Хлопці сіли в ліфт, почекавши, поки частина людей вийде, але більшість їхала на найвищі поверхи. За порадою Манфреда, друзі вийшли на сорок шостому поверсі й опинилися у високій просторій залі з бордовими килимами. Навпроти була скляна стіна з відкритими жалюзі, а за нею, за столами, сиділо кілька офісних працівників. Праворуч розміщувалася маленька кав’ярня із захопливим видом на Варшаву.

— До кав’ярні, — запропонував тихо Фелікс. — Будемо вдавати, що на когось чекаємо.

Вони замовили мінеральну воду. Молода дівчина пильно придивлялася до них з-за буфету, але за хвилину подала їм дві склянки з водою. Виявилося, вода на сорок шостому поверсі коштує втричі дорожче, ніж на першому.

— Трохи запізнюється, — голосно повідомив Фелікс, беручи свою склянку і багатозначно підморгуючи товаришу.

— На такій посаді можна й запізнюватися, — також голосно відповів Нет.

Це значно послабило зацікавлення дівчини. Фелікс і Нет всілися біля вікна й подивилися вниз: здавалося, наче вони стоять на краю прірви.

— Як гадаєш, це скло достатньо міцне? — Нет трохи відсунувся від вікна. — Якщо хтось спіткнеться, то вилетить і гепнеться аж униз?

— Його не розтрощити навіть молотком, — Фелікс постукав по склу пальцем. — Але краще подумаймо, що нам робити далі.

— Можеш роззирнутися? — попросив Манфред.

Нет слухняно повернувся на триста шістдесят градусів.

— Дуже добре! — зрадів Манфред. — В інтернеті є старий план цього будинку. Він точно був модифікований, але нічого кращого немає. За вами двері до технічного приміщення. Звідти повинен бути прохід до шахти ліфта.

Нет поперхнувся водою і обплював столик. Вибачаючись за друга, Фелікс усміхнувся до дівчини за барною стійкою і витер стільницю руками.

— Ти жартуєш? — просичав крізь зуби Нет. — Ми маємо ввійти в шахту ліфта?

— Там є драбина.

— Але з неї можна впасти!

— Ти колись падав із драбини? Імовірність…

— Що ти знаєш про те? — перервав його придушеним голосом Нет. — Це зовсім інше — гепнутися з драбини чи гепнутися з висоти двохсот п’ятдесяти метрів. Є інші варіанти?

— Є сходи, але на дверях — замок зі зчитувачем ідентифікаційних карток. Якщо відчинити їх без картки, увімкнеться сигнал тривоги.

— А в нас немає картки, — визнав Фелікс. — Чому ліфт не їде вище?

— Треба мати відповідну карту і знати код.

Пролунав тихий гонг, і з ліфта виплив натовп із двадцяти осіб. Кілька людей підійшло до бару. Фелікс підвівся і потягнув Нета за рукав. Повільно вони підійшли до вказаних Манфредом сталевих дверей. Фелікс натиснув ручку і запхав Нета у щілину. Сам протиснувся за ним і зачинив двері.

— Сенсора не було, — промовив Фелікс із полегшенням і увімкнув ліхтарик біля вуха. — Тож ніхто не знає, що ми тут.

Вони роззирнулися у вузькому, загромадженому ящиками приміщенні й побачили маленькі, вузенькі двері, замкнені на навісний замок.

— На жаль, Манфред мав рацію, — зітхнув Нет. — У тебе є щось, щоб це розтрощити?

— Краще нічого не розбивати без необхідності, — Фелікс оглянув замок. Витягнув з кишені щось схоже на срібну ручку — універсальний ключ — і пересунув бічну застібку. Ключ задзижчав, а з його кінчика висунулося кілька лез, які за секунду впоралися із замком.

— Відчиняю, — застеріг Фелікс і натиснув на сталеву ручку.

Завіси тихо заскрипіли, але піддалися. Хлопці почули голосний шум. У вузькому отворі виднівся бетонний колодязь, розділений металевими решітками і рейками ліфтів. Усе це при світлі слабких ламп нагадувало заїзд до якоїсь копальні. Десь унизу було видно дві кабіни ліфтів, що спускалися, і третя, яка піднімалась. Хлопці відсахнулись і одночасно промовили: «Вау…» Раптом сильний порив повітря овіяв їхні обличчя — і щось темне промчало прямо перед їхніми носами. Підлітки кинулися назад із придушеним криком.

— Четвертий ліфт, — промовив Нет, відсапуючись.

Вони повернулися до отвору і подивилися вниз. Кабіна, яка їх так налякала, спускалася з ледь чутним шумом. Хлопці повернули голови і подивилися вгору. Шахта закінчувалася за якихось п’ятнадцять метрів над ними. Біля отвору, з якого вони виглядали, була сталева драбинка.

— Не маємо якогось страхувального троса? — запитав Нет, ковтаючи слину.

— Маємо, але краще його не використовувати, бо ще зачепиться за кабіну ліфта, що рухається.

— Може, маєш рацію… Ми мусимо це зробити?

— Ні, можемо повернутися, написати контрольну з математики і чекати, що накоїть Мортен із книгою професора.

— Знаю, знаю, — буркнув Нет. — Маєш рацію. Але… це… це одначе… ну знаєш…

— Знаю, це дурна ідея — лізти в шахту ліфта.

— Якби наші батьки побачили, що ми робимо, то замкнули б нас удома та прикували до батареї. Допоки нам не виповниться вісімнадцять років. Або й усі двадцять один.

— Маємо поважну причину.

Кілька секунд вони стояли, вдивляючись в отвір.

— Ліфт може зачепитися за рюкзаки, — Фелікс оцінив відстань від кабіни до драбинки. — Треба буде нести їх у руках.

Він потягнувся до драбини і міцно схопився за неї. Всунув ногу в шахту і поставив її на сходинку. За мить він був уже там, тримаючи рюкзак на передпліччі. Фелікс піднявся вище, щоб Нет також міг вилізти на драбину. Нет зробив це так само вправно, хоча з меншим ентузіазмом. Вони зачинили за собою дверцята, подивилися вниз і застогнали. Здавалося, прямокутна шахта звужувалася внизу до розміру коробки сірників. Слабке світло утворювало тремтливі смуги, що їх час від часу закривали ліфти під час руху. Найближча кабіна знову поїхала вгору.

— Їде! Увага! — крикнув Фелікс.

Він притулився до драбини, втискаючи рюкзак між нею і стіною. Ліфт із шумом проїхав поряд. Подмух шарпнув їхнє вбрання та волосся.

— Дідько! — застогнав Нет. — У що ми вляпалися…

— Протримайся ще трохи, — прохрипів Фелікс.

— Я тримаюся. Це я тільки скаржуся… для підняття духу.

Ліфт зупинився на сорок восьмому поверсі. Пролунав гонг, і механізм із тихим шелестом відчинив двері, потім зачинив, і ліфт почав опускатися. Знову порив вітерцю шарпнув їхній одяг. Хлопці відвернули голови і кілька поверхів спостерігали за ліфтом, а потім полізли далі.

— Знаєш, про що я подумав? — запитав Нет. — Якщо там, нагорі, двері теж будуть замкнені навісним замком, ми не відчинимо їх з того боку.

— Тоді й будемо перейматися.

За якусь хвилину вони дісталися кінця драбини. Фелікс потягнувся до ручки, аби переконатися, що дверцята дійсно замкнені.

— Ну то можемо починати турбуватися, — промовив він.

— Я волів би вже повернутися… — пошепки відповів Нет.

Останній ліфт піднявся на п’ятдесятий поверх і зупинився — надовго. Фелікс задер голову і вказав Нету на люк у стелі, саме над драбиною. Вони піднялися ще трохи, і Фелікс штовхнув люк, який легко відчинився. Хлопці ввійшли до темного приміщення, загромадженого якимись речами.

— Більше зроду не залізу до шахти ліфта! — повідомив Нет, відсуваючись від люка.

Вони підвелися й почали уважно роздивлятися.

— Я теж… — Фелікс витер піт з чола.

— Якось я непевно почуваюся, коли під ногами — колодязь глибиною чверть кілометра, — промовив Нет, присуваючись до стіни. — Манфреде, що далі?

— Там мають бути якісь двері. За ними — вентилятори і повітряні фільтри.

Фелікс витягнув з рюкзака ендоскоп, підійшов до сталевих дверей, загнув еластичну трубку, яка закінчувалася камерою, і просунув крізь щілину над підлогою. На маленькому екрані приладу вони побачили коридор, стіни якого були вкриті десятками труб різної товщини.

— Є камера, — зітхнув і витягнув ендоскоп.

— Вентиляційна решітка, — зауважив Нет, вказуючи на стелю. — Цілком велика. Джеймс Бонд пішов би туди. Сподіваюся, в мене немає клаустрофобії.

Фелікс витягнув з кишені електричний шуруповерт і швидко відкрутив чотири шурупи. Він обережно зняв решітку і поставив під стіною. Нет підсадив його, а Фелікс схопився за край і вліз усередину. Потім він допоміг залізти Нету. Хлопці потрапили до великої жерстяної квадратної труби. Тут було достатньо місця, аби просуватися плазом. Світло ліхтарика блукало заплутаними відображеннями на зломах металевої поверхні. Відчувався сильний протяг.

— Треба поводитися дуже тихо, — прошепотів Фелікс. — У фільмах героїв видавала металева пластина, яка вібрувала.

— Ти взяв нитку? — запитав Нет. — Для позначення шляху.

— У мене є фломастер. Малюватиму стрілки.

Вони поповзли так тихо, як тільки могли. Але металева пластина щохвилини пружинила з гучним звуком. За мить сміливці дісталися розгалуження, яке закінчувалося вертикальним колодязем. Хлопці зазирнули до нього, але світло ліхтарика виявилося занадто слабким, аби освітити всю глибину колодязя.

— У мене ідея, — прошепотів Нет. — Спробуємо туди не впасти, добре?

— Це гарна ідея, — визнав здушеним голосом Фелікс.

Вони просувалися далі, намагаючись спиратися тільки на з’єднання пластин. Проминули кілька менших розгалужень, що закінчувалися решітками, крізь які було видно коридор, стелажі та столи. За ними сиділо кілька осіб.

— Для чого те розгалуження вгорі? — запитав Нет, вказуючи кудись над головою. — Гадаю, це останній поверх.

— Я впевнений, що над нами є ще технічний поверх.

— Зробімо тут маленьку перерву. Я стомився.

— Привал?

— Занизько тут для привалу, — захихотів Нет.

Говорячи це, він необережно всівся на вентиляційну решітку. Коли зорієнтувався, було вже запізно. Пролунав тріск, і решітка під його вагою прочинилася. Хлопець скрикнув і впав… на м’яке крісло у порожньому кабінеті. Приголомшений, він хвилину сидів нерухомо, потім підняв голову і подивився вгору — на не менш приголомшене обличчя друга. Двері відчинилися, і до кабінету ввійшла стара жінка. У неї на носі були товсті окуляри, через які її очі здавалися маленькими, як у миші. Нет втиснувся глибше у крісло, проте жінка не звернула на нього ні найменшої уваги. Вона копирсалася у великому стосі паперів і папок, які стискала під пахвою.

— У мене вже є ті документи з НАСА, про які ви просили, пане директоре, — жінка поклала перед онімілим Нетом кілька паперів. — Підпис праворуч, тут, де рожевий стікер, дуже прошу.

Нет схопив ручку і слухняно підписав у вказаному місті. Жінка забрала папери, все ще намагаючись упоратися зі стосом документів. Вона відвернулася і, не кинувши на Нета жодного погляду, вийшла, зачиняючи за собою двері.

Хлопець зірвався, скочив на крісло і з розпачем подивився вгору. Фелікс простягнув руку, допоміг другу видряпатися до вентиляційної труби, після чого поставив решітку на місце. Нет сперся на металеву стінку і підніс до обличчя тремтячі долоні.

— Це не для моїх нервів… — прошипів він, переводячи подих і стираючи піт з чола. — Краще зубрити матешу.

— І так будемо вчити матешу. Але ж у тебе все добре з математикою!

— Тим більше я б волів її вчити, ніж бути тут і провалитися ще кудись…

— А що ти там підписав?

— Уявлення не маю! Добре, що з переляку не підписався своїм ім’ям.

— А що ти надряпав?

— Джеймс Бонд…

Хлопці рушили далі, більше уваги звертаючи на решітки. Крізь чергову решітку вони побачили у приміщенні внизу велику кількість шаф з миготливими діодами.

— Манфреде, це воно? — запитав Нет.

— Ні, він надто маленький. Це якийсь допоміжний сервер.

— Надто маленький? Він більший за мій холодильник…

За кілька метрів Фелікс і Нет натрапили на перешкоду. Прохід загороджували сталева заслона і дрібна решітка з бавовняною прокладкою.

— Що це? — здивувався Фелікс. — Якийсь фільтр?

— Вочевидь, захищає лабораторію від пилу, — промовив Нет. — Якщо ми будемо крізь це продиратися — наробимо багато шуму.

— Треба звідси виходити. Знайдемо порожнє приміщення.

— Ми проминули якийсь склад. І що б ми робили без таких складів та шаф, де можна сховатися?

Вони поповзли назад, і дійсно — крізь щілини вентиляційної решітки згодом побачили невелике приміщення, засклене з боку коридору. На його стінах були високі — до самої стелі — стелажі, заставлені товстими теками.

— Камера, — промовив Фелікс.

Він вийняв з кишені тонку металеву трубку — корпус від старого механічного олівця — і шматок пластиліну, загорнутий у клаптик фольги.

— Що ти робиш? — пошепки запитав Нет.

— Мені тато показав. Коли він ходив до школи, то за це отримував зауваження в щоденнику.

— Отримував зауваження, — Нет похитав головою. — Крутий профі.

— Я теж здивувався, — визнав Фелікс. — Нам завжди видається, що батьки з самого дитинства були дорослими й дисциплінованими.

Він відірвав маленький шматок пластиліну, зліпив з нього кульку, вклав її до трубки, приклав кінець до губ, набрав повітря і дмухнув. Пластилін із тихим свистом вилетів і розплющився на склі за камерою.

— Круто, — визнав Нет.

Фелікс зарядив чергову кульку і… влучив у шафу. За десятим, може дванадцятим, разом пластилін розплющився на маленькому об’єктиві камери, повністю його затуливши.

— Відоктор помітить, що камера не працює, — промовив Нет.

— Але подумає, що полетіла оптика, — озвався Манфред. — Він не бачив нікого, хто б наближався і затулив об’єктив.

— На жаль, якщо нейтралізуємо в такий спосіб наступну камеру, то він зорієнтується, що щось відбувається.

Підлітки штовхнули решітку, яка трималася на пластикових штифтах, і спустилися на підлогу.

— На дверях є сенсор, — зауважив Фелікс. — На щастя, це звичайні кнопки.

— Хтось тут схибнувся на охороні…

— Вочевидь, є причина.

Фелікс вийняв з рюкзака клей, шматок прозорого тонкого пластику і ножиці. Він вирізав смужку розміром з ніготь і намазав її з одного боку клеєм. Впевнився, що ніхто не йде коридором, і засунув смужку в щілину, між дверима і фрамугою.

— Ти і справді приготувався, — шанобливо прошепотів Нет.

— Але гадки не маю, що робити далі, — визнав Фелікс. — Як вийдемо в коридор, то нас одразу викриють. Ми навіть не знаємо, де шукати книгу.

Нет зняв окуляри і краєм светра протер скло.

— Може, цей похід не мав сенсу, — промовив він тихо. — Як взагалі нам це вдасться?

— Не здавайся. Просто нам потрібна наступна ідея.

Коридором пройшло двійко людей. Фелікс встав і майже притиснувся щокою до скла, стежачи за ними.

— Обережно, бо тебе побачить камера з коридору.

— Не побачить. Там видно, а тут темно. Усе відіб’ється.

Камера, що розміщувалася за рогом коридору, який повертав під прямим кутом, розвернулася і стежила за перехожими. Коли ті зникли з поля зору, вона повернулася в попередню позицію.

— Є шанс, — промовив Фелікс. — Камери в приміщеннях, імовірно, розміщуються над дверима, так як і тут. Ті, що в коридорах, обертаються, відстежуючи рух. Досить буде зачекати, як хтось піде, — і проскочимо поза кадром.

— Тільки б зараз не натрапити на камеру, бо ніде сховатися.

— Спершу побачимо, де книга, — Фелікс витягнув з рюкзака маленьку коробочку і відкрив її. Усередині на пурпуровій подушці сиділа… муха. Чорна муха зі сріблястими крильцями.

— Наскільки я тебе знаю, це має бути мухаробот? — запитав Нет, зазираючи в коробочку.

Фелікс притакнув.

— Вона наділена примітивним інтелектом, — пояснив він. — Я керую нею, задаючи загальний напрямок, а вона сама оминає найменші перешкоди. Це один з найновіших винаходів мого тата, — хлопець вийняв подушечку, відкривши маленький джойстик і кілька перемикачів. Він натиснув один з них, і на внутрішньому боці кришки коробки ожив маленький екран, а муха почала рухатися, неначе справжня. Вона почистила собі голову, крильця і роззирнулася. Зображення на екрані не вирізнялося якістю, одначе можна було добре розгледіти великий ніс Нета, який вдивлявся просто в камеру. Як для мухи, то цілком непогано.

— Клей, напевне, вже висох, — промовив Фелікс і прочинив двері.

Смужка все ще була приклеєна до сенсора. Фелікс увімкнув джойстик — і муха стартувала. Навіть звук, який вона видавала, нагадував справжню муху.

— Дивись, — сказав Фелікс. — Я на око поціляю в щілину, а муха… муха виконала кілька розворотів і точно перелетіла крізь неї.

Нет замкнув двері.

— На скільки їй вистачить енергії? — запитав він.

— На двадцять хвилин польоту, але якщо десь сяде, то може підслуховувати розмови майже тиждень.

— Довго, — промовив Нет. — У мене скромніший провіант.

— Викладай.

— Дві канапки з телятиною. І мушу бути вдома о восьмій. Якась тітка прийде… А вона вміє ходити по стелі?

— Вона вміє приземлятися, проте не на стелю — тільки на стіни. Це просто. Ти цілишся у стіну, а муха, замість розбитися, сідає. На лапках у неї еластомер. Ця субстанція зазвичай має консистенцію гелю, а якщо пропустити крізь неї струм — твердішає.

— Вау… — прошепотів Нет.

Муха тим часом летіла зиґзаґами вздовж коридору. Хлопці читали написи на дверях, але жоден не видавався тим місцем, у якому могла б зберігатися книга. Раптом перед мухою з’явилися двоє чоловіків. Фелікс мимоволі скерував робота в темний куток.

— Навіщо ти ховаєшся? — запитав Нет. — Ми ж лише муха!

— Ну, власне, це так…

Муха вирівняла політ, одначе картинка раптом затремтіла. Фелікс рухав джойстиком навсібіч, але схоже, що муха потрапила в пастку. Темна фігура затулила картинку.

— Ти б повірив? — Фелікс здійняв руки в безпорадному жесті. — Ледь не стерильна лабораторія і… звичайний павук.

— Нас упіймав павук?!

— Схоже на це.

— Принаймні нас не їстиме… Але що будемо робити? Вочевидь, у тебе немає ще однієї мухи.

— Ніхто не обіцяв, що буде легко, — Фелікс знизав плечима.

— У мене є маски, які приготував Манфред, — Нет витягнув із рюкзака два шматки картону з наклеєними фотографіями облич — з вирізаними отворами для очей і резинками, щоб кріпити їх на голові.

Фелікс із сумнівом оглянув маску.

— Програми розпізнають обличчя на підставі характерних точок, — пояснив Манфред. — Такої маски вистачить, аби ошукати Відоктора. Тільки не повертайтеся до камер боком.

— Відоктор, побачивши знайоме обличчя, не буде нічого робити, — погодився Фелікс, — але люди одразу зрозуміють, що щось не те.

— Так, більшменш, — визнав Манфред.

— Зажди, зажди, — Фелікс підняв палець. — Чи це означає, що ти теж упізнаєш нас по якихось… точках? Якби я надягнув маску із фотографією Нета, то ти сприйняв би мене за нього?

— Саме так.

Нет легковажно махнув рукою. Фелікс знайшов в одній із шаф кілька ідентифікаторів; щоправда, без прізвищ, але це не впадало в очі. Він прикріпив їх собі й Нету до курток у непомітному місці.

— Тут ніхто не стовбичить у коридорі без причини, — пояснив хлопець. — Якщо зависнемо надовго, хтось нами зацікавиться.

— Тож будемо прогулюватися, аж поки не побачимо, де наша книга, — запропонував Нет. — У теорії це непоганий план…

— Гірше на практиці, — Фелікс похитав головою. — Вважаєш, книга буде просто лежати на столику в коридорі?

— Пам’ятайте, що Відоктор зверне на вас увагу, якщо будете там швендяти туди-сюди, — промовив Манфред.

— Приготуйтеся, хтось іде, — Фелікс встав, взяв з полички кліп-борд з кількома картками і визирнув крізь вікно. Там саме проходила якась жінка. Коли вона зникла за рогом, камера повернулася за нею. Фелікс натиснув ручку, штовхнув двері й потягнув за собою Нета. Вони схилили голови, вдаючи, ніби розмовляють про щось, що було на кліп-бордах, які тримав Фелікс, і рушили заскленим коридором.

Люди, що проходили поруч, не звертали на них найменшої уваги. Біля вказівника з написом «Лабораторія стародруків» спільники повернули вбік. Звужений коридор привів їх до наступних дверей, за якими працював великий сканер і закріплений на стільниці людиноподібний робот. На одвірку містився зчитувач карт. Нет штовхнув двері, але вони, звісно ж, виявилися замкненими. Тож він витягнув з кишені карту, з’єднану тонким кабелем зі смартфоном, всунув карту у зчитувач, і на екрані почали бігати ряди цифр. Фелікс обережно прикривав телефон кліп-бордом.

— Погано, — буркнув Нет. — Код із восьми цифр. Це забере півгодини.

— Ми не можемо тут стовбичити стільки часу! — прошипів Фелікс.

Худий чоловік у білому халаті, окулярах, з маскою на обличчі зайшов до приміщення крізь інші двері. Він навіть не глянув у бік хлопців. Руками в латексних рукавичках чоловік обережно взяв книгу і поклав на поличку стелажа ліворуч. Зі стільниці взяв наступну книгу і поклав під сканер. Коли ж вийшов, робот, вмонтований у стіл, відкрив том і розправив першу сторінку. Маленька голова з трьома об’єктивами камер детально роздивилася книгу, а механічна рука натиснула кнопку для початку сканування.

— Ніколи не бачив настільки великого сканера, — прошепотів Нет.

— І такого робота, — додав Фелікс. — Поглянь: увесь час на нас витріщається камера.

Нет витягнув з-під светра дві маски. Одну надів сам, а другу подав Феліксу.

— Ти пам’ятаєш, якою була та книга? — запитав Фелікс, непомітно одягаючи маску. — Ти тримав її в руках.

— Якась вона така… рожево-бежево-помаранчева, оправлена у тканину. Завтовшки сантиметра три. Трохи пошарпана.

— Така, як ця? — Фелікс кивнув на стіл під сканером.

— А щоб тебе!.. — вигукнув Нет. — Це вона!

Робот перегорнув сторінку і знову натиснув кнопку управління сканером.

Тоді до приміщення ввійшла дівчина, вдягнена в елегантну міні-спідницю й жакет. Її волосся було зібране у вузол. Вона простягла руку по наступну книгу, що лежала на стільниці. Хлопці сховалися за поворотом стіни, швидко витягли карту зі щілини замка, весь час пам’ятаючи про камеру, яка стежила за ними. Дівчина зачекала відповідного моменту і дістала книгу професора Кушмінського з-під сканера, поклавши на її місце наступну. Робот, що керував сканером, перегорнув сторінку, немов нічого не помітив. Дівчина поклала книгу на візок і під’їхала з ним до дверей, за якими стояли хлопці.

— Що вона робить? — Нет повернувся до Фелікса.

— Схоже, теж хоче книгу професора. Якась двоступенева змова.

— Але хто це? І для чого їй книга?

— Кожен бажав би політати на тарілці. Вочевидь, не тільки Мортен намагається здобути цю технологію.

Дівчина відчинила двері й вийшла, штовхаючи перед собою возика з книгою професора Кушмінського. Хлопці вдавали, що не звертають на неї уваги.

— Але симпатюля, — буркнув Нет, дивлячись у інший бік. Він притримав двері, проте майже відразу облишив їх. За мить у нього було враження, що робот, який перегортав сторінки, витріщився на нього. Друзі рушили за дівчиною, вдаючи, що щось перевіряють на кліп-борді.

— Поговорімо з нею, — запропонував Нет. — Вона не здійме галасу, бо видасть себе.

Фелікс замислився.

— Добре, — промовив він, коли дійшли до головного коридору. — Але пам’ятай, що це не все. Треба ще знайти диск, а потім вшитися звідси.

Вони пришвидшили крок.

— Перепрошую, пані…

Дівчина перелякано озирнулася.

— Це ти?! — тільки і зміг видушити з себе Нет. — Але… як?

Ніка приголомшено поглянула на хлопців. Ті відвернулися від камери і стягнули маски.

— Як ти увійшла? — підозріло запитав Нет.

— Просто, — вона знизала плечима. — Я відчувала, що ви щось замислюєте без мене. Зголосилася попрацювати асистенткою. Сказала, що мені вісімнадцять років. Платять стільки, що вистачає на один гамбургер щоденно, тож інших кандидатів не було.

— І що ти далі збиралася зробити? — запитав Фелікс.

— Сховати книгу в торбу і вийти.

— Чудова ідея! — заволав Нет. — Біля дверей увімкнулася б тривога.

Ніка зморщила брови і прикусила губу. Вона сховала під блузку ідентифікатор з надрукованим ім’ям Ніка Міцкевич.

— А ви як сюди увійшли? — поцікавилася вона.

— Потім розповімо… — Фелікс намагався надати своєму голосу безтурботності.

— У нас книга, — зауважив Нет. — Час вшиватися.

— Ще диск, — нагадав Фелікс.

— Може, не треба ризикувати, — промовила Ніка, розпускаючи волосся. — Книга важливіша. А про кілька невиразних знімків усі швидко забудуть.

— На тих знімках є ми, — не здавався Фелікс. — Через них вони можуть вийти на нас.

— Але ті фургони… — наполягала Ніка. — Тож банда «Невидимих» про нас уже знає.

— Вони можуть не зіставити дві справи. Розділімося. Ніка повернеться додому з книжкою, а ми відшукаємо диск.

— Сама вона не зможе звідси вийти з книгою, — заперечив Нет.

— Тож ти повернешся, а я знайду диск.

— А я? — запитала Ніка.

— Повернешся додому. Пам’ятай про тата.

— Я не залишу вас самих.

— Ви стоїте так уже хвилину, — несподівано озвався Манфред. — Викликаєте підозру.

Повільним кроком спільники рушили вперед.

— Я теж вас не залишу, — буркнув Нет. — І зрештою сам не полізу до шахти ліфта.

— Шахти ліфта? — майже викрикнула Ніка, але хлопці її заспокоїли.

— Ти дійсно маєш повернутися, — наполягав Фелікс.

— Я знаю, де ті диски, — промовила вона, — але там їх штук двісті, й усі вони миготять одночасно.

— Розкажи нам. Ти вийдеш, а ми туди підемо.

— Це нічого не дасть. Вони однакові.

— Я вам казав, що ви не знайдете того диска, — промовив Манфред. — А зараз саме час звідси тікати. Як для працівників ви поводитесь дуже нетипово.

— Знаєте, що я згадала?! — раптом вигукнула Ніка. — Пам’ятаєте мадам Жозефіну? Вона казала, що дух професора має для нас подарунок, про який ми довідаємося, коли прийде час.

— Ну, може… — Фелікс знизав плечима. — І що?

— Потім вона сказала, що перед Великоднем відбудеться щось страшне. А Великдень за кілька днів!

Раптом возик із книгою сіпнувся і поїхав уперед.

— Ти щось зробила? — запитав Нет, але Ніка заперечила.

— У нього електричний привід, — Фелікс намагався приховати занепокоєння. — Імовірно, він розвозить посилки. Ходімо.

— Беріть книгу і тікайте! — крикнув їм у слухавку Манфред. — Тільки не бігом.

— Легко тобі говорити, — відповів Нет.

Возик пришвидшився, і друзі побігли, намагаючись його наздогнати. Вони промайнули перехрестя з коридором, який вів до сканера, не переймаючись відсутністю масок на обличчі. Відстань до книжки дедалі збільшувалася.

Чоловік, який ішов з іншого боку, останньої миті відскочив від возика і, приголомшений, дивився на трьох підлітків.

— Це дуже погано, — зітхнув Манфред.

— Та що ти кажеш! — процідив крізь зуби Нет.

— Я нічого не говорив… — устиг промовити чоловік, притискаючи до себе теку.

Вони повернули за возиком у бічний коридор і почали бігти. Проминули кілька кімнат, з яких визирали здивовані обличчя. Друзі промчали крізь відчинені двері й опинилися у квадратному приміщенні із сірими бетонними стінами.

— Мені це не подобається, — буркнув Фелікс, роззираючись.

Сталеві двері, крізь які вони саме пробігли, зачинилися з тихим клацанням. Школярі кинулися до них, але вони щільно прилягли до стіни. У щілину не вдалося засунути навіть нігтя. Барабанити кулаками було безглуздо — двері звукоізольовані зсередини.

— Г’юстоне, у нас проблеми! — прошепотів Нет.

— Ворожка мала рацію! — драматично простогнала Ніка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Немає ані ручки, ані замка, — прошепотів Нет. — Манфреде… Манфреде?! — він витягнув з кишені телефон і подивився на дисплей. — Немає покриття… Ми екрановані… у пастці.

Підлітки перелякано перезирнулися.

— У тебе часом немає в рюкзаку пилки по металу? — запитав Нет.

З протилежного боку приміщення пролунав тихий звук гонга — і відчинилися двері маленького ліфта. Возик заїхав туди та зупинився, але двері не зачинилися. Друзі повільно підійшли до ліфта і зазирнули всередину. Там не було кнопок.

— Ходімо, — вирішив Фелікс. — Тих дверей нам не відчинити.

Вони обережно увійшли до кабіни. Лише зараз діти могли дотягнутися до книги. Вона не видавалася цінною: тканина вицвіла, а потерті кути свідчили про те, що колись її активно використовували. На обкладинці була тільки цифра «13», написана від руки. Фелікс поклав долоні на грубу помаранчеву тканину і здригнувся, бо саме цієї миті двері зсунулися.

— Ми їдемо вгору! — простогнав Нет, хоча всі це вже відчули.

За мить вони побачили ідентичне квадратне приміщення зі сталевими дверима. Возик виїхав з ліфта, ударивши Нета в стегно. Друзі вийшли за ним, і двері одразу ж зачинилися.

— П’ятдесят перший поверх, — прошепотів Фелікс. — Як Зона 51[18]…

— Спеціальний ліфт для одного поверху? — Нет похитав головою. — Хтось тут не любить користуватися сходами.

Сталеві двері з логотипом у вигляді трьох з’єднаних зубцями шестерень відчинилися з тихим шипінням. Фелікс помітив, що з’єднані таким чином шестірні ніколи не змогли б обертатися. Візок із книгою рушив і зник у темному отворі. Діти перезирнулися й увійшли до приміщення. Вони зупинилися там, куди сягали рештки світла з прямокутної кімнати. Далі панувала цілковита темрява, але звідусіль лунали шум і постукування механізмів.

— Треба було тікати, коли мали таку можливість, — пожалкував Нет.

— Прикро мені це казати, — прогримів гучний голос, що лунав, здається, звідусіль, — але це б нічого не дало.

Друзі мимоволі зіщулилися, проте за мить випросталися, намагаючись віднайти того, хто говорить.

— Я вражений, — протягнув хтось невидимий. — Ви справді далеко дійшли. Шкода тільки, що ваша місія від початку була приречена на невдачу. Але принаймні я трохи розважився, коли стежив за вами від того самого моменту, коли ви ввійшли у будинок.

Двері зачинилися, і діти опинилися в цілковитій темряві. Фелікс і Нет увімкнули ліхтарики, завдяки чому змогли дістатися найближчого предмета, який був схожий на реконструкцію великого механізму.

— Наша зустріч була неминучою, — вів голос далі. — Раніше чи пізніше. На моє щастя, а ваше нещастя, ми зустрілися в місці, де я паную нероздільно.

— Батьки кинуться нас шукати, — Фелікс намагався, аби його голос звучав впевнено. — Вони знають, де ми.

— На жаль, ви брешете. Я прослуховував усі ваші розмови з моїм добрим знайомим — Манфредом. Ніхто не знає, де ви є, а в цьому місці точно ніхто не буде вас шукати.

— Хто ти? — запитав Фелікс.

— Ти знаєш…

— Мортен? — прошепотів Фелікс.

— Покажися нам! — рішуче зажадала Ніка.

— Це неможливо.

— Ти потворний, боягузливий товстун!

— Нічого з цього… Це фізично неможливо.

— Це AI, — тихо буркнув Нет. — Штучний інтелект, як Манфред. Тому його не могли впіймати.

— Браво! Це заощадить час на пояснення.

— А Відоктор?

— Я його копія, яка пішла власним шляхом. Старий добрий Відоктор виконує чорну роботу, не викликаючи жодних підозр. І дістає завдяки цьому масу потрібної інформації. При нагоді… Вам уже не потрібно турбуватися про ваші фотографії. Ви і так небагато додали до моїх знань на тему літаючих тарілок.

— Що ти збираєшся робити з цими знаннями? — запитав понуро Фелікс. — Продаси проект терористам?

— Для чого? Я сам почну конструювати літаючі тарілки. І сам буду ними користуватися. Тоді стану непереможним! Тож не муситиму вдаватися до звичайних нападів на банки.

— Він з глузду з’їхав, — промовив Нет. — Мутована і божевільна комп’ютерна програма…

— Ти так вважаєш? — запитав Мортен. — Подумайте тільки, які можливості дає літаюча тарілка з майже безмежною швидкістю та прискоренням. Ніхто її не дожене, ніхто не зіб’є. У полудень можна бути в Нью-Йорку, а за три хвилини — в Токіо. Найшвидший військовий літак здолає такий шлях лише за кілька годин.

— Яким чином ти хочеш це зробити, коли ти — комп’ютерна програма? — запитав Фелікс.

— У мене є паспорти кількох країн, рахунки в кількох десятках банків, я власник кількох сотень фірм. Те, що я не людина, аж ніяк мені не перешкоджає. Навпаки, я зараз перебуваю у багатьох місцях. На конструювання першої літаючої тарілки мені знадобиться якийсь рік. Це за мене зроблять люди, а потім увесь світ буде відкритий переді мною!

— Мене турбує те, що він нам про все це розповідає, — прошепотів Нет.

— Влучне спостереження, — відповів Мортен. — Я так роблю з однієї дуже простої причини: маю намір вас ліквідувати. Ви вже мені не потрібні.

Друзі відступили на крок.

— Але… чому? — запитав пискливим голосом Нет.

— А я, здається, зрозумів чому, — озвався Фелікс. — Він не може стерпіти того, що хтось його викрив. І до того ж має таку саму проблему, як і всі програми AI, — заздрить, що ми люди.

— Зловтіха нічого вам не дасть, — спокійно мовив Мортен. — Моя мотивація більш приземлена: ви багато про мене знаєте. Крім того, ви допомогли поліції посадити за ґрати половину моїх людей.

— Ви грабували банки! — у запалі крикнула Ніка.

— Така вже у злодія робота, — пояснив Мортен. Здається, він би знизав плечима, якби вони в нього були.

— А як ти хочеш нас вбити, не маючи тіла?

— Скоро дізнаєтеся.

— Ох, і для чого ти про це запитала?! — застогнав Нет.

Високо під стелею загорілася лампочка, потім наступна, аж врешті біле, миготливе від початку світло заповнило велику залу з безліччю труб, сталевих контейнерів і бетонних конструкцій. Вони перебували всередині купола, що вивершував будинок «Silver Tower». До підлоги були прикріплені шість слимакових корпусів великих вентиляторів — саме з них лунав рівномірний шум. Під стінами стояло кільканадцять пристроїв, які нагадували застарілі ксерокси, холодильники, автомати з продажу кави і навіть комп’ютери.

Коли з’явилося світло, діти скористалися нагодою оглянути приміщення. Тут було ще кілька дверей, але всі замкнені наглухо — схоже, єдина дорога сюди вела крізь маленький ліфт. Зрештою друзям так і не вдалося встановити, звідки лунає голос. Тут не було нічого подібного до суперкомп’ютера, в якому міг би ховатися Мортен.

— Усе роздивилися? — знову пролунав клятий голос. — Як бачите, звідси немає виходу.

— Манфред знає, що ми сюди прийшли, — промовив невпевнено Нет, обводячи очима приміщення складу, загромадженого старим приладдям. — Усі дізнаються.

— Шкода, але ваш приятель Манфред не знає, що я тут. Як пам’ятаєте, я заманив вас до екранованого приміщення, перш ніж уявнив себе. Зрештою розберуся з Манфредом після вас. Боюся, що місто знову приречене на затори.

— Поліція перевірить записи з усіх камер.

— Я вже працюю над їхніми «поправками». Як знаєте, це моя спеціальність.

Нет присунувся до Фелікса і прошепотів на вухо:

— Треба знайти центральний блок і вимкнути живлення.

— Гей! — вигукнув Мортен. — Нечемно шепотітися в товаристві.

Пролунав приглушений сталевими дверима гонг ліфта.

— О, власне! — зрадів Мортен. — Це полегшить мені демонстрацію вашого найближчого майбутнього.

За хвилину до зали ввійшла чорноволоса жінка, вдягнута у сіро-блакитний комбінезон і шкіряні рукавички. Блискучі каштанові кучері спадали їй на плечі. Жінка зупинилася біля дверей і втупилася очима в дітей. Вони впізнали її.

— Учора ця жінка сиділа в «Зайвих калоріях», — промовив Нет.

— Була також із бригадою, яка мала робити ремонт у школі! — докинув Фелікс.

— Ваш директор обрав найдешевшу пропозицію, — повідомив Мортен. — А то була пропозиція моєї будівельної фірми. На жаль, ви зірвали мою спробу порозумітися з духом професора.

— Ця жінка виходила з будинку «Mexport», коли ми подалися шукати скарб, — додала Ніка. — Це вона розрізала килим…

— Пам’ять тобі не зрадила, — визнав Мортен. — Тоді я, власне, і вирішив, що не дозволю вам переходити мені дорогу. І що набагато краще буде використати вас. Ви знайшли скриню зі скарбом. Але я не передбачив, що ви відправите її кур’єром. Якщо б ви винесли її на поверхню власноруч, уся історія закінчилася б іще тоді.

— Це ти вдерлася до нашого будинку! — викрикнув Фелікс до жінки.

— Не заперечую, — відповіла жінка голосом Мортена. — Знову ви зірвали мої плани, позбувшись скарбу так швидко. Музей важче пограбувати, ніж банк. Це можливо, але ви були настільки безкорисливі!

— Цю саму жінку ми бачили в Закопаному, — згадав Нет. — Я пам’ятаю її на схилі.

— Саме так, — голос знову лунав звідусіль. — Вона мала вас пильнувати і зробити знімки тарілки, якби вам це не вдалося. Але ви були настільки люб’язні, що самі зробили фотографії та відправили їх… просто мені!

— Якщо добре подумати, то ми бачили її досить часто, — визнала Ніка. — Ну й бовдури ж ми!..

— Чекайте, — Фелікс над чимось розмірковував. — Звідки ти знав, що ми поїдемо саме до пансіонату «Під косоокою вівцею»? Може… це ти сам нас туди відправив!

— Знову мушу визнати, що ти маєш рацію. Серед багатьох фірм, якими я володію, є також бюро подорожей. Я доплатив із власної кишені, щоб знизити ціну, і ваш директор знову обрав найдешевшу пропозицію. Я сам організував ваші канікули біля полігона, де проходили випробування літаючої тарілки. І цілком випадково ваш друг Оскар кількома днями раніше виграв у акцію гарний фотоапарат.

— Ти оточив нас, — прошепотіла Ніка.

— Ідеально і непомітно, а що найважливіше — ефективно.

— Але… чому ми?

— Тому що ви дуже кмітлива компанія. Поправка: була, бо за мить ви станете історією.

— Вона має нас убити? — запитав трохи впевненішим голосом Нет, вказуючи на жінку. — Вона не схожа на кілера. А ти — лише голос.

Жінка посміхнулася. Усе ще дивлячись на дітей, вона здійняла руку, схопила себе за голову біля вуха і… відірвала її.

— А щоб тебе!.. — прошепотів Нет, відступаючи на крок; Ніка схопила його за рукав.

— Це андроїд! — вигукнув Фелікс із недовірою.

Тим часом жінка поклала голову на підлогу і почала знімати комбінезон. Її тіло й руки, раніше сховані під рукавичками, були металевими з безліччю люків, щілин, отворів, заклепок і вставок іншого кольору. Фелікс зачаровано спостерігав, як її права рука демонтує ліву і відкладає на підлогу. На очах онімілих приятелів робот виконав власну деконструкцію, перетворившись на кільканадцять окремих елементів. З голови спали еластична маска і перука.

— Краще вже шахта ліфта! — простогнав Нет.

Але метаморфози ще не завершилися. Із тихим дзижчанням електричних двигунів окремі частини почали змінюватися. Клапани пересувалися, колеса оберталися, защіпки западали, а гвинти затягувалися. Щось піднялося, щось перекотилося, щось зіскочило на нове місце, а все разом знову почало набувати конкретних обрисів. За мить перед друзями постав… автомат із продажу батончиків.

— Тож це… — видушив із себе Фелікс. — Оце воно з листопада стояло в нашій школі. Я відчував, що щось не так! А Сильвестр знову мало не вилетів з роботи.

— Хочеш нас убити автоматом з батончиками? — запитав Нет. Проте наступної миті всі зрозуміли, що це означає. Вони роззирнулися і подивилися на ряд встановлених під стінами пристроїв.

— Модульні роботи, — пояснив Мортен. — Як не смішно, а половина ідей, завдяки яким з’явилися ці роботи, належить твоєму батькові, Феліксе. Натомість я сам дію, принаймні частково, завдяки батьку Нета. У вас дуже тямущі батьки!

Фелікс розлючено роззирнувся навколо, намагаючись знайти джерело голосу, проте нічого не виявив. Усі пристрої затряслися, неначе щось у них ударило з великою силою. Під стінами почався рух. Автомат із продажу напоїв висунув панель із кнопками вибору продуктів і показав механізми, яких точно не повинно бути у звичайному автоматі. Ксерокс відсунувся від стіни, а чотири шухляди для паперу вискочили на підлогу і помчали в різних напрямках. Холодильник склався навпіл, випускаючи зі свого нутра компресор, який від’їхав на чотирьох колесах. За мить його дверцята та стінки почали крутитися і складатися вздовж невидимих раніше петель, створюючи з броньованих блях щось на кшталт великої ступні. Панель із кнопками від автомата з напоями приєдналася до верхньої половини одного з пилососів і фрагмента комп’ютера. Частина електричного чайника покотилася до радіо, що саме ділилося.

— От і банда «Невидимих»… — зі страхом і захватом промовив Фелікс. — Це людиноподібні роботи, що перетворюються на домашні пристрої! Пам’ятаєте холодильник посеред коридору? Той холодильник стежив за нами… І пилосос пані Пумпернікель із дивним штепселем? І ті пристрої у фургоні, коли банда тікала з банку?

— Дивіться! — Ніка вказала на кавоварку з дірою замість вимикача.

Фелікс вийняв із кишені чорну кнопку, яку вони знайшли у своїй штаб-квартирі на горищі.

— Це кавоварка з учительської, — мовив він тихо.

— Пану Сильвестрові не наснилися механізми, що повзали коридором. Вони за нами стежили!

— І немає жодного центрального блока, — прошепотів Нет, повільно відступаючи. — Мортен і є бандою «Невидимих». Він перебуває одночасно в усіх частинах. Ми не вимкнемо його.

Елементи створювали щось велике, клацаючи і поскрипуючи у послідовних з’єднаннях. Друзі відступали крок за кроком до сталевих дверей. Раптом вони наштовхнулися на тверду поверхню. Діти розвернулися, впевнені, що це автомат з батончиками… і заверещали. Спробували відскочити, але сталева рука вхопила їх і притиснула до сталевого тулуба. Автомат з батончиками знову став андроїдом, але вже без маски, перуки і комбінезона. Він дивився на них двома об’єктивами, що стирчали зі сталевого черепа. Бідолахи зробили кілька марних спроб вирватися. Тепер вони могли тільки стояти і спостерігати за закінченням перетворення.

— Звідки вони знають, де і що треба підключити? — запитав Фелікс.

— Краще прикинь, як нам звідси вибратися! — прошипів Нет, поправляючи окуляри.

Голос, що зараз головним чином лунав з конструкції, яка створювалася, знову озвався:

— Як бачите, літаюча тарілка не єдиний об’єкт моїх зацікавлень. Я давно слідкую за розвитком нових технологій і збираюся до цього долучитися. Уявіть, які можливості це дає: купуєте додому холодильник, телевізор, пральну машину і кавоварку, а вночі з цього повстає робот, який краде коштовності й непомітно тікає, удаючи… наприклад, пса чи автомобіль. І так у мільйонах будинків одночасно. Це ж геніально!

— Ти псих, — буркнула Ніка і знову спробувала звільнитися.

Останні елементи трансформувалися, вивернулися, перевернулися, розклалися і зрештою повскакували на свої місця. Над приголомшеними дітьми височіла велика срібляста потвора, схожа на стократно збільшену модель робота-трансформера. Тільки де-не-де можна було розпізнати елементи, які видавали його походження. Коли монстр випростався, то мав шість метрів зросту. Страшне сталеве обличчя, зроблене, мабуть, з водонепроникного корпусу пральної машини, втупилося в них очима, що світилися червоним. Друзі знову марно спробували вирватися.

Невикористані елементи намагались створити щось інше, але ніяк не могли вирішити, що саме. Тож вони каталися і скакали, то з’єднуючись, то роз’єднуючись. Деталі утворювали якусь дивну фігуру, яка за мить розпадалася.

— У тебе є дрібняки? — раптом запитав Фелікс.

— Знайшов час! — фиркнув Нет.

— Давай сюди і не питай!

Нет і Ніка почали вивертати кишені — наскільки їм дозволяла сталева хватка андроїда. Мортен зробив перший крок у їхній бік. Він мусив бути важким, але гумові підошви запобігали ударам, які б відчувалися в кімнатах унизу.

— Є! — верескнув Нет, втискаючи в долоню Фелікса кілька монеток. — Віддаси, як будемо на небі.

Мортен зробив ще один крок — він був уже на півдорозі. Фелікс вигнув руку і всунув монету в щілину автомата, яка зараз розміщувалася над пупком робота. Нет закліпав очима та зрозумів, у чому річ. Носом він натиснув кнопку з написом «Снікерс». У череві робота щось зашуміло, заклацало — і металеві руки відпустили школярів, які відскочили на безпечну відстань.

Андроїда затрясло, і в роті в нього з’явився батончик.

— Вшиваємося! — крикнув Фелікс та потягнув друзів за собою. Вони побігли до циліндричних баків, з’єднаних плутаниною труб з помпами і фільтрами. Андроїд виплюнув батончик і кинувся навздогін, гублячи по дорозі решту. На щастя, він рухався повільно й незграбно.

Раптом велика сталева лапа загородила їм дорогу. Мортен — справжній бурмило у цій технічній версії — зміг дістатися аж сюди. Ніка впала, уникаючи його лап. Нет повернувся і зупинився, дивлячись на робота, що робив черговий крок і знову простягав свої велетенські маніпулятори. Це тривало долю секунди — хлопець бачив сталеву руку, яка повільно рухалася до Ніки. Останньої миті підліток здолав свій страх, відступив на два кроки і потягнув дівчину, допомагаючи їй підвестися. Велика долоня заскреготіла по бетону. Тим часом андроїд намагався зайти з іншого боку, розкинувши руки, — ну просто воротар. Нет на бігу штовхнув Ніку, завдяки чому вони оббігли робота з обох боків і втиснулися за Феліксом між трубами.

— Ауч! — Нет доторкнувся до труби, яка аж пашіла.

Андроїд кинувся за ними і підійшов до перешкоди. Нахилився і хотів протиснутися, але зачепив плечем якийсь вентиль. Спробував з іншого місця, але теж безрезультатно. Він не був достатньо гнучким.

— Це не прикол, — Нет перевів подих, більше від вражень, ніж від втоми. — Він дійсно хоче нас убити!

Хлопець подмухав на почервонілу долоню і приклав її до холодного бака. Андроїд не здавався. Він знайшов пролом і вліз у нього майже до пояса. Ніка зойкнула і відступила, впершись спиною у вібруючий корпус помпи.

— Обережно! — крикнув Нет.

Сталева рука з розчепіреними пальцями потягнулася до дівчини і схопила повітря за кілька сантиметрів від її обличчя. Грізне гудіння електричних моторів свідчило про максимальне напруження. Долоня знову розкрилася і витягнулася, і Ніка не могла зробити жодного руху, аби її не схопили. Вона дивилася просто в очі-об’єктиви і швидко дихала. Фелікс розпачливо озирався в пошуках чогось, що могло слугувати зброєю. Як на зло, у залі панував лад.

— Підімайся! — порадив Нет. — Лізь вгору!

Ніка подивилася вгору, але так і не змогла піднятися, маючи перед носом сталеву долоню.

— Здавайтеся! — промовив Мортен, стоячи на кілька метрів далі. — Для чого відтягувати неминуче?

Андроїд відійшов і схопив трубу, що блокувала вхід. Він потягнув її, а труба… почала вигинатися. Ніка скористалася моментом, аби пробратися глибше — до хлопців. За спиною в них було ще трохи місця, аби відступити. Але що потім?

— Вони сильніші, ніж ми припускали, — прошепотів Фелікс, спостерігаючи за трубою, що вигиналася. — З іншого боку, це й непогано.

— Непогано? — іронічно поцікавився Нет.

— Звісно. Кожна частина є занадто сильною окремо. Якщо рука має стільки сили, то мусить споживати багато струму.

— Розрядиться батарея?

— Ви недооцінюєте моїх модульних роботів! — Мортен огидно засміявся у відповідь на зауваження хлопця. — Окремі частини вільно обмінюються енергією.

Пролунав гуркіт. Це вода з тріснутої труби під тиском вистрілила просто в андроїда, перекидаючи його на підлогу. Друзі ошелешено спостерігали, як сталевий корпус безпорадно тіпався у судомах. Поверхнею металу пробігло кілька іскор, щось прошипіло, задзижчало — і робот закляк. Тільки його права рука від’єдналася від передпліччя і відповзла якомога далі від убивчої калюжі.

— Коротке замикання, — з недовірою промовив Фелікс, після чого крикнув Мортену: — Тобі справді треба краще постаратися.

— Не дражни його, — шикнув крізь затиснуті зуби Нет.

— У вас є якийсь план? — запитала Ніка, несвідомо стискаючи рукав Нетового светра.

— Якби він звалився, то наробив би багато шуму, — промовив Фелікс. — Бо важить, як невелика вантажівка. Хтось би прийшов перевірити, що тут коїться.

Ніка похитала головою.

— Не маємо часу.

Мортен стояв нерухомо, аналізуючи ситуацію. Нарешті він зробив три кроки, без проблем заходячи в калюжу, але оминаючи струмінь води. Він витягнув ліву руку, яка, на відміну від правої, закінчувалася чимось схожим на великі клешні. Схопив ними трубу в місці тріщини і… сплющив її, мов соломину. Вода припинила литися. Друзі, побачивши це, зціпили зуби. Права рука з гуркотом і скреготом трансформувалася у щось схоже на сталевого черв’яка з пташиним дзьобом, який розкривався на чотири частини. Велетень дивився на друзів і якби тільки міг, то зловтішно посміхнувся б.

— Він хоче нас злапати, — промовив Фелікс.

Діти почали пробиратися через плетиво труб та вентилів. Стріла шарніра полізла за ними, на ходу закінчуючи перетворення.

— Дивіться! — крикнула Ніка, вказуючи на підлогу. Під найближчим баком просувалася половина принтера. Вони провели її поглядом. За трубами, біля стіни, скупчилося багато залишених раніше елементів.

— Полізли, — вирішив Фелікс і схопився за трубу над своєю головою. Нет хотів пропустити Ніку, але та запротестувала:

— У мене міні-спідниця!

Він махнув рукою і поліз першим. Мортен кинув спроби дотягнутися до дітей подовженою рукою і відступив, аби краще їх розгледіти. Вони долізли до верхівки бака і всілися на маленькому мостику, притулившись один до одного.

— Геніальна універсальність, — понуро промовив Фелікс, дивлячись на робота, який знову швидко трансформувався. — Усі ці елементи належать приладам, які можуть нормально функціонувати.

— Ти не захоплюйся, — розсердився Нет. — Шурупай довбешкою!

— Я шурупаю, — відповів Фелікс.

Ніка подивилася вниз і застогнала. Новий робот був схожий на механічного павука. Щоправда, елементів вистачило лишень на п’ять ніг. Він спробував піднятися на трубу, проте нічого не виходило. За мить монстр відступив, змінивши форму кінцівок з гаків на клешні.

— Вигадай щось, — прошепотів Нет, штурхаючи Фелікса. — Роботи — це твоя тема!

— Але ним керує програма. Ти знаєшся на цьому.

— Зачекайте, — пошепки перервала його Ніка. — Ми суперкоманда і разом із цього виплутаємося. Треба тільки діяти спільно. Це наш єдиний шанс!

— Маєш рацію, — визнав Фелікс. — Я вигадаю, як прибрати з нашого шляху робота, а ти переконаєш комп’ютерні програми нас випустити звідси. — Раптом він наморщив брови і зиркнув на свій годинник. — Я ж зовсім забув про це… Тато дав мені його, коли ми з класом їхали на відпочинок у гори, на випадок, якщо я загублюся.

Він зняв годинник, поклав його на сталевий вентиль і складаним ножиком ударив у скло. Воно тріснуло, а екран почав м’яко світитися червоним.

— Це нічого не дасть, — Нет сумно похитав головою. — Тут ми екрановані. Жоден сигнал не вийде. Тільки даремно годинник розтрощив.

— Як ви гадаєте, він може чимось… стріляти? — запитала Ніка, киваючи на Мортена.

— Не думаю, — Фелікс похитав головою. — Уже б шмальнув.

— Взагалі-то, він не суперінтелектуал, — буркнув Нет. — Знається на обробці зображень, але не на тому, що зараз робить. Дозволив нам сховатися на цьому баку. Не передбачив, що доберемося сюди. Йому зараз навіть не спало на думку вимкнути електрику. Він не бачить усіх можливостей. Це нас може врятувати. Треба знайти його слабке місце… Може, ми домовимся? — запропонував він голосно.

— А для чого це? — здивувався Мортен, рухаючись важкими кроками туди-сюди. — Це тільки питання часу, коли я вас дістану. Вам немає чого мені запропонувати.

— Він хворобливо амбітний, — прошепотіла Ніка. — Тому й стільки про себе розповідає. Перед тим як нас усіх вб’є, хоче викликати в нас захват.

Маленький робот іззаду дряпав клешнями трубу, не в змозі на неї забратися.

— У мене є пропозиція! — голосно промовив Фелікс до Мортена. — Можемо всі нею скористатися.

— Що ти можеш мені запропонувати? — насмішкувато запитав Мортен. — За мить вас не буде серед живих!

— Зроду не бачив такого великого робота, який так вільно рухається, — протягнув Фелікс. — Це справжній прорив у кібернетиці. Можеш стати славетним конструктором. Мій батько дасть тобі роботу…

— Ти жартуєш?! — фиркнув Мортен, але почав ходити ще більш величним кроком і ще більше випростався.

— Це добре, що наш противник не простак, — продовжував Фелікс, — а розумник із настільки широкими поглядами.

— Дякую за визнання, але це нічого не змінить у вашій долі. Насправді я не думаю, щоб ми були суперниками. Я б окреслив вас скоріше… як перешкоду, незначну перешкоду на моєму шляху. Це щось більше, ніж бути людиною. Я мав би працювати на твого батька? Ніколи!

— Знову його дражниш, — прошепотів Нет.

— Ні. Я просто не хочу, щоб він змінив конструкцію, — відповів пошепки Фелікс. — Такий величезний він нам нічого не зробить. Найгірше, якщо йому спаде на думку розділитися на кілька менших роботів.

— Але що далі? — запитала Ніка. — Цей малий зараз сюди залізе.

Фелікс стягнув рюкзак і почав у ньому копирсатися. Ліхтарик, що не тоне, вітростійка запальничка, компас, помаранчевий сік у малій коробочці, книжка «Казки роботів» і пара інших дрібниць.

— У мене тут є старий складаний ніж із тридцятьма лезами, — зрадів Фелікс, витягаючи із самого дна рюкзака універсальний інструмент. Він відкрив пилку по металу і торкнувся долонею першої від краю труби. — Холодна вода… сподіваюся.

Потім приклав пилку до труби і почав пиляти під невеликим кутом. Не минуло і хвилини, коли із щілини в трубі в бік Мортена пирснув струмінь води. Робот трохи відступив, а Фелікс одразу почав пиляти трубу в іншому місці. За мить струмені води вдарили в кількох напрямках, змушуючи велетня зберігати дистанцію.

До друзів повернулася надія. Зараз треба було зайнятися меншим роботом. Фелікс пиляв трубу з другого боку, але вода, власне, вже не текла.

— Що відбувається? — запитав Нет.

— Якийсь датчик вимкнув подачу води, — промовив Фелікс. — Зараз повинен прийти технічний робітник… але він може прийти і завтра.

Маленький робот почав лізти на трубу, використовуючи щось на кшталт трипалої долоні.

— Слухайте, — прошепотіла Ніка, присуваючи голови хлопців до себе. — Довго ми не стримаємо цих роботів. Нете, мусиш зайнятися цією програмою.

— Як?

— Перепрограмуй його.

— Як?

— Звідки я можу знати?! Ти ж на цьому знаєшся.

— У мене тільки смартфон, — зітхнув Нет. — Він занадто маленький, і в ньому немає Манфреда.

— Тож вигадай щось сам, — Ніка схопила його за руку. — Зроби з ним щось. Інакше загинемо!

Нет здригнувся.

— Відповідальність… — збуджено прошепотів він, але потягнувся до свого рюкзака і дістав звідти смартфон — разом із клубком дротів, які використовував для перекодування замка на сканері. — Тільки… як до нього приєднатися і засунути йому штепсель?

— Може, якась його частина стане в пригоді? — запропонував Фелікс.

— Ні… — Нет приклав долоні до голови, наче це могло допомогти йому думати. — Тоді він одразу зрозуміє. Потрібен безпосередній радіозв’язок. Треба вломитися в нього несподівано.

— У мене є дистанційне керування від мухи, — Фелікс витягнув з кишені маленьку коробочку.

Нет узяв її, відкрив і придивився зблизька. На екрані, крізь «мурашки», було видно нечіткий силует павука, який чекав на нову жертву. Нет підняв погляд і… побачив значно більшого павука, який видирався на край бака. Помітивши вираз його обличчя, друзі відвернулися і відсунулися на край платформи. Фелікс потягнувся до рюкзака і дістав помаранчевий сік. Він роздер упаковку з одного боку і почав хлюпати на робота. Заіскрило, і одна лапа павука безпорадно повисла. Ніка скрикнула, коли друга лапа схопила її за ногу і потягла. Нет роззирнувся. Він подивився вниз на ґратчастий місток, на якому вони стояли, схопив сталевий стрижень і витягнув нагору маленький фрагмент решітки, вставлений у стелаж. Хлопець піднявся, замахнувся та вдарив павука в корпус. Раз, другий, третій… Робот затремтів і випустив з нутрощів струмінь диму, але не послабив хватку. Хлопці схопили сталевий маніпулятор, що тримав дівчину. Лапа була занадто сильна і стискалася дедалі міцніше. Фелікс поліз у кишеню по своє улюблене перо, розкрутив його, нахилився над одним із суглобів павука і покрутив поршень. З-під золотого пера полилися чорнила. Заіскрило, і хватка робота послабшала. Фелікс копнув павука — і той із гуркотом звалився в калюжу на підлозі. Лапа смикалася ще хвилину, після чого безпорадно впала.

Мортен заричав зі злості й врешті вирішив змінити тактику. Він присів на підлогу і розпочав чергову трансформацію.

— Я ніколи не зрозумію вас, людей, — промовив монстр крізь гуркіт і стукіт механізмів, які трансформувалися. — Для чого ви мене відволікаєте? Смерть неприємна, а неприємні речі краще робити якнайшвидше.

Говорячи це, він луснув навпіл. На його корпусі почали відчинятися люки, обертатися гвинти, висуватися стрижні, згинатися завіси і западати засувки. Ніка спостерігала за цим, масажуючи опухлу ногу. Тим часом хлопці почали втілювати в життя план порятунку.

Фелікс підчепив нігтем маленьку панель із кнопками дистанційного керування кібермухи і витягнув звідти кабелі.

— Яка напруга в цьому місці? — запитав Нет.

— Півтора вольта.

— Має бути одна ціла дві десятих. Ну добре, ми не можемо вередувати, — він почав витягувати кабель з адаптера, який імітував кодову картку до замка. — Можеш змінити частоту передачі?

— Вручну, в невеликому діапазоні. Прикріплюй.

Вони здирали ізоляцію, заплутували кабелі та обмінювалися короткими зауваженнями. Ніка масажувала ногу і стежила за Мортеном.

— Як думаєте, чому комп’ютери зависають? — запитав Нет, спритно втикаючи кабелі, й сам собі відповів: — Тому що отримують завдання, яке не можуть виконати. Зазвичай це помилка програми, але завдання може бути і навмисним.

— Ти хочеш, щоби програма Мортена зависла? — запитав із недовірою Фелікс, знімаючи ізоляцію з останнього кабелю.

— Я можу його вирубити, проте лише на якусь хвилину, — промовив Нет. — Може, трохи більше. Потім внутрішня система захисту розблокує його. Тоді ми вже нічого не зробимо.

— І ти не зможеш цього повторити?

— Після першої атаки в нього з’явиться імунітет. За цю хвилину спробуємо його вимкнути, але, на жаль… єдиний спосіб — це увіткнути вилку в роз’єм.

— Ти не можеш зробити цього звідси, дистанційно?

— Коли він зависне, то зв’язок накриється. Треба буде… я мушу до нього підійти, з’єднати його кабелем зі смартфоном і вписати відповідну команду… якої ще не знаю. Останній кабель, і…

— Готово, — заявив Фелікс, вкладаючи гострий ніж у щілину налаштування в пульті дистанційного керування.

— У твоїх міркуваннях є помилка, — зауважила Ніка. — Там уже стоїть не один, а два роботи.

Лише зараз хлопці подивилися вниз. Мортен закінчив трансформацію. Перед баками стояли два ідентичні роботи, схожі на рослих чоловіків. Вони були металевими, мали чотири метри зросту і голови птеродактилів з великими, повними сталевих зубів щелепами.

— До мене нарешті дійшло, — зітхнув Фелікс. — Тепер ми не зможемо його обдурити.

— Не думаю, що він збирається сюди йти, — зауважила Ніка. — Мортен буде чекати, поки ми самі не здамося. Скільки він там може стояти?

— Імовірно, довше, ніж ми, — відповів Нет. — Гм. Навіть якщо я добіжу до одного робота і зможу його вимкнути, то другий прокинеться і…

— Схоже, настав час плану «Б», — промовив Фелікс.

— Немає плану «Б».

— Тож вигадаймо його. Ми — суперкоманда! Ти вимкнеш робота праворуч, а я тим часом… демонтую того, що ліворуч.

— Що? — здивувався Нет. — Як? Ти не знаєш, як він збудований.

— Придивися до нього. Спершу відкручу ногу, а як перевернеться, то демонтую голову. Відкинемо частини подалі одна від одної. Мине певний час, поки вони з’єднаються.

Нет покачав головою.

— А що з дверима? — втрутилася Ніка.

— Про це подумаємо пізніше, — відповів Фелікс. — Пасивне сидіння і так нам нічого не дало. Ти знаєш, як його вирубити?

— Яке завдання програма не може виконати? — Нет почухав голову. — Я зможу «повісити» будь-яку програму, але не з першого разу. Треба щось універсальне.

— Може, якась винятково складна математична задача?

— Складна нічого не дасть. Вона повинна бути неможливою для виконання… Математика, матеша… Є! Пам’ятаєте, як Лінійка пояснювала нам, що нічого не ділиться на нуль? Це те, що треба! Накажемо йому поділити якусь цифру на нуль. Напишу коротку програму. Буду активувати питання… хай буде… «Котра година? » Коли Мортен почує це питання, автоматично перескочить до виконання моєї підпрограми і зависне. Я зациклю його на цьому завданні, що дасть нам кілька додаткових секунд.

Він повернувся спиною до нерухомих роботів і почав писати програму, стукаючи пальцями по екрану смартфона. А Фелікс вигріб зі свого рюкзака маленьку електричну викрутку і набір наконечників.

— Наглядайте за дверима, якими ми ввійшли, — прошепотів він. — Але обережно! Щоб оте одоробло не здогадалося, що ми задумали.

— Вентиляційна решітка, — промовив Нет, не припиняючи роботу. — Я теж помітив. П’ять метрів над землею. Якщо візьмеш мене на плечі, а я візьму Ніку і якщо ми не звалимося, то забракне нам лише якогось метра. Вигадай щось інше…

— У мене є трос із якорем і лебідка.

— Навіщо ти тягаєш із собою такі речі? — здивувалася Ніка.

— Зазвичай це не потрібно, — визнав Фелікс. — Але якщо може хоч раз стати у пригоді, наприклад у такий ситуації, значить, варто було його тягати стільки років.

— Є! — майже викрикнув Нет. — Комунікаційна програма Мортена сама відрегулювала частоту.

— Ця універсальність його й згубить, — пробурмотів Фелікс, витягаючи ніж з пульта дистанційного керування. — Коли щось занадто універсальне, воно ні в чому не є досконалим.

— У Мортена стільки різних частин, що він не знає: яка, як, що і коли передає, — визнав Нет.

На маленькому екрані смартфона перескакували рядки цифр, літер і знаків. Нет у несамовитому темпі стукав пальцями по екрану і креслив на ньому кривульки, писав щось у маленькому віконці. Врешті він востаннє сильно стукнув і вимкнув прилад.

— Я від’єднався — йому вдалося перевірити, звідки йде трансмісія, — промовив хлопець. — Мортен буде думати, що вона надійшла з якоїсь пошкодженої частини. Конструкція монстра занадто складна — самотужки він її не опанує.

Наступні три хвилини хлопці від’єднували кабелі та скріплювали їх зі штепселем, який вибрав Нет.

— Тільки один шанс, — прошепотіла Ніка. — Якщо зліземо, то не зможемо повернутися сюди, нагору…

Вона витягнула руку. Фелікс і Нет поклали на її долоньку свої долоні.

— Тримаймося разом, що б не трапилося, — промовив Фелікс, після чого голосно крикнув: — Гей! Ти… Ви, там унизу! Котра година?

Роботи подивилися на нього й завмерли. Нет піднявся і поставив ногу на найвищу трубу.

— Стій! — Фелікс схопив його за руку. — Твоє закляття не діє.

І дійсно — роботи поглянули один на одного й… вибухнули охриплим металевим сміхом.

— Характер ти йому теж змінив, — зауважила Ніка. — Він уже не такий позер.

— Питання має занизький пріоритет, — пояснив після міркувань Нет. — Треба сказати це просто в обличчя, з маленької відстані. Тоді він зверне на нього всю увагу. Тільки як?

— Я піду! — рішуче промовила Ніка. — Це мушу бути я. Він бачитиме, що в мене порожні руки. Це шанс підійти до нього досить близько.

— Ні! — Фелікс похитав головою. — Навіть не думай про це. Якщо він не вб’є тебе одразу, то візьме в заручниці й накаже нам злізти.

— Це єдиний шанс! — вперлася Ніка. — Ми повинні бути рішучими і діяти згідно з планом. Я злізаю, ставлю питання, а ви одразу спускаєтеся. Ніхто з нас не може відступити ні на крок, бо всі загинемо.

Друзі мовчки дивилися один на одного.

— Думаєте, можемо настільки довіряти одне одному? — запитав Нет, який зблід ще більше, ніж хвилину тому. Він нахилився над смартфоном і повернувся до завдання, на яке мав кілька секунд. — Чи ти не думаєш?.. Ніко!

Але дівчина вже подолала половину спуску з бака. Вона спритно зійшла по трубах, зіскочила на бетон і жвавим кроком рушила до роботів. Ті миттю повернулися до неї з витягнутими клешнями-маніпуляторами, але дівчина підняла руку і крикнула:

— Маю до вас одне просте питання!

Роботи зупинилися за півкроку і схилили голови. Схоже, АІ також притаманна цікавість. Нет зціпив зуби і замружився, вчепившись пальцями у поміст, на якому сидів.

— Ти зробиш те, що маєш зробити! — просичав Фелікс. — Точно за планом.

— Але… я… я боягуз, — прошепотів Нет. — Лише від думки, що я повинен підійти… Якщо не спрацює… раз не спрацювало…

Фелікс поклав руку йому на плече.

— Це не мистецтво — бути героєм, коли ти відважний. Справді відважним може бути тільки той, хто не є таким.

— Ага… — Нет подивився на нього з підозрою. — Дякую за мотивацію. Якщо це була мотивація…

Вони розвернулися і поглянули вниз. Два роботи з головами птеродактилів повільно наближалися до Ніки. Вона дивилася то на одного трансформера, то на другого. Зараз дівчина вже не могла відступити.

— Котра година? — врешті спромоглася вона.

Роботи зробили ще один крок і… завмерли. Хлопці почекали дві секунди і спустилися вниз. Вражена Ніка всілася на бетон.

— Це діє… — пробурмотіла вона з недовірою.

— Кібернетичне закляття! — Нет відбіг убік і зупинився як укопаний за роботом. — Занадто високо! — крикнув він з острахом. — Спина з адаптером занадто високо… Такий промах! Я не ввімкнув секундомір! Шістдесят секунд! Залишилося сорок… а-а-а!..

Фелікс підбіг до другого робота і одразу почав викручувати гвинти з металевого коліна.

Ніка підвелася і підбігла до Нета.

— Підніму тебе на плечі, — запропонувала вона.

— Ти не піднімеш мене, — він махнув рукою, вказуючи на свої плечі. — Заскакуй! Увімкнеш адаптер.

Роботи все ще стояли нерухомо. Ніка видерлася Нетові на плечі й витягнула руку догори.

— Піднімись на пальці, — засопіла вона. — Не вистачає кількох сантиметрів.

Нет стиснув зуби й піднявся трохи вище. Адаптер клацнув. Ніка насилу втримала рівновагу й зіскочила на підлогу, а Нет почав нервово пересувати пальцем по екрану смартфона. Він бубонів під ніс якісь нагадування англійською. Раптом пролунав пронизливий гуркіт — і затріщала підлога. Ніка скрикнула. Це другий робот, позбавлений ноги, перевернувся на бік.

— Скільки в нас часу? — запитав Фелікс і підбіг до голови.

— Я не ввімкнув секундомір! — крикнув Нет, сопучи над смартфоном. — Якісь тридцять секунд… Не знаю, як вимкнути цього монстра…

Фелікс вправно робив своє. Чергове дзижчання означало послаблення наступного гвинта, загалом же голова робота трималася на дванадцяти гвинтах. Напевно, існувало якесь просте внутрішнє з’єднання, але хлопець не мав часу його шукати. Поспішаючи, він ідентифікував окремі елементи конструкції голови робота: ротор пилососа в корпусі, підставка електричного чайника, фрагмент лазерного принтера. За інших обставин це могло б видатися навіть смішним. Він відділив, що міг. Хвилиною пізніше відіпхнув голову, і та відкотилася на пару метрів. Ніка побігла за нею і котила її аж до стіни. Фелікс почав демонтаж руки; для цього знадобилися чотири різнокаліберні насадки шуруповерта. Тим часом Нет лаявся і сопів над смартфоном.

— Скільки часу? — запитала Ніка.

— Вже немає часу! — крикнув Нет. — Є! Є команда!

Раптом запалали червоні очі роботів, і з тихим шумом електричних двигунів ожили механізми. Трансформер, що стояв над Нетом, повернувся, вищиривши сталеві зуби. Із рук хлопця випав смартфон.

— Натисни «Enter»! — крикнув Нет, дивлячись на Ніку.

Дівчина підбігла до повислого на кабелі приладу і схопила його тремтячими руками, намагаючись зрозуміти, що робити.

— Що натиснути?.. — запитала вона, спробувавши вирвати смартфон з кабелю, на якому той теліпався.

— «Enter»! — вигукнув Нет. — На екрані! Це сенсорний екран. Торкнись пальцем прямокутника з написом «Enter»!

Коли Фелікс відштовхнув ногою демонтовану руку-маніпулятор і почав відкручувати другу, робот спробував підвестися. Але без голови і ноги тільки вдарився корпусом об підлогу. Фелікс відступив і поглянув на Ніку, яка вдивлялася в смартфон. Врешті дівчина підняла палець і вдарила по екрану. Робот завмер зі сталевими руками, простягнутими до Нета. Хлопець застогнав, побачивши хижі пальці за півметра від себе. Червоні очі повільно згасали, а рука опустилася. З тихим стогоном механізмів великий робот заснув.

— Чому це стільки тривало? — Нет ледь дихав. — Ще чверть секунди і…

— Ти міг раніше сказати, що я мала натиснути на екрані, — з претензією промовила Ніка. — У тій плутанині кабелів…

— Я думав, це очевидно.

Тим часом Фелікс не дотягнув руку робота, яка важила не менш ніж центнер, і залишив її за кілька метрів. Незважаючи на відсутність живлення, рука все ще стискала і розпрямляла сталеві пальці, намагаючись дістатися корпусу. На металевих грудях демонтованого робота відкрилася невеличка панель, за якою була камера.

— Він витріщився на нас, — промовила Ніка.

— Гірше те, що він зараз сам складеться, — відповів Фелікс. — Ходімо!

Вони підбігли до дверей, і Фелікс витягнув із рюкзака щось чорне, схоже на паяльник. Він підняв пристрій і натиснув спуск. Маленька «кішка» вистрілила, потягла за собою трос і з брязкотом зачепилась за решітку. Фелікс смикнув трос і вирвав решітку. Коли вона випала, хлопець узяв якір, закинув у отвір і тягнув, поки «кішка» не зачепилася за кут.

— Він рухається сюди! — крикнула Ніка.

Частково демонтований робот, гублячи гвинти, повз на колінах до втікачів, простягаючи одну руку. Друга, від’єднана, перетворилася на щось схоже на личинку комахи, замінивши собі кілька суглобів. Керувала нею голова робота.

— Міцно хапайтеся за кронштейн! — наказав Фелікс, не вдаючись у подробиці.

Коли вже всі трималися, Фелікс натиснув на кнопку, і «паяльник» із пронизливим стогоном рушив угору, натягуючи трос.

— Ніко, лізь! — крикнув Фелікс, відчуваючи, як поволі розтискаються пальці.

— У мене міні-спідниця! — запротестувала вона.

— Але ти тримаєшся зверху! Ми не відпустимо, якщо ти не відпустиш.

Дівчина озирнулася. Робот наближався.

— О’кей, — погодилася вона неохоче. — Але заплющте очі!

Вона схопилася за край вентиляційної шахти, насилу підтягнулася і залізла всередину. Нет із жахом подивився на Фелікса, а той упевнено промовив:

— Перший учепився, то зараз мусиш останній відпустити, — і схопив простягнуту долоню Ніки. Він заліз в отвір і висунувся, аби допомогти Нету. Коли всі троє були всередині холодної шахти, робот ще мав подолати частину шляху.

— Забираймося звідси, — промовив Нет. — Нехай вже це закінчиться… Піднімемося на дах, помахаємо, і хтось нас помітить із сусіднього будинку. Ні! Що я верзу. Там уже буде працювати телефон…

— Стійте! — крикнула Ніка, хапаючи їх за куртки. Хлопці здивовано поглянули на бліду та перелякану подругу.

— Що? — закліпав очима Фелікс.

Дівчина витягнула руку і вказала на протилежну стіну зали. Хлопці подивилися туди і теж зблідли.

— Ну ми й віслюки… — Нет сів і обперся головою об металеву стінку шахти. — Цілковита поразка… Я туди не повернуся…

У прямокутному отворі вентиляційної шахти вони чітко бачили візок із книгою професора Кушмінського. Увесь час вона лежала там.

— Мортен теж про неї забув, — промовив Фелікс.

— Завдання знято, — буркнув Нет.

— Що?

— Знято. Це означає, щось виконано, і переходимо до наступного етапу. Він виконав завдання, тобто відібрав у нас книгу, і припинив цим займатися.

— Ми теж зняли завдання, — понуро додала Ніка.

— Зосередься, — раптом промовив Фелікс. — Пам’ятаєш, як ми на лижах їхали під гору? — Ніка кивнула. — Пам’ятаєш, як раніше склянки розбивалися об стіну в тебе дома?

— Але… — вона намагалася протестувати.

— Використай силу! — майже викрикнув Фелікс.

Нет вибухнув би сміхом, якби не весь трагізм ситуації. А так він тільки пхикнув і похитав головою.

— Не вийде, — повідомила Ніка. — Це так просто не працює.

— Принаймні спробуй!

Ніка зітхнула і присунулася до отвору. Вона вдивлялася у візок. У той час рука робота доповзла до голови й одразу почала ремонтуватися. Раптом Ніка із криком відсахнулася і впала на Нета, який сам мало не почав верещати. В отворі з’явилася металева рука робота. Але вона зараз же зникла, а за хвилину пролунав гул, який свідчив, що Мортен знову перевернувся.

— Він нічого нам не зробить без тих частин, — запевнив Фелікс. — Він не витрачатиме кілька хвилин на перевтілення у щось інше. Пробуй ще. Ти краща, ніж Ґендальф, Гаррі Поттер і Люк Скайвокер разом узяті.

Возик ледь помітно ворухнувся, і очі Ніки розширилися від здивування.

— Я можу… — зраділа вона, але опанувала себе і зосередилась знову.

Возик повернувся і почав повільно, ледь помітно сунутися у їхній бік.

— Не так, — прошепотів Фелікс. — Ти повинна підняти книгу. Інакше вона потрапить до лап Мортена.

— Вважаєш, це так просто? Я повинна розізлитися.

— Це можна організувати, — озвався з глибини шахти Нет.

— Ніякі розмови про Аурелію мене вже не зачеплять, — попередила Ніка.

— І добре, — притакнув Нет. — Заздрощі — це не надто шляхетно.

— Ти стверджуєш, що я маю заздрити їй? — Ніка підняла голову. — Ніби в неї є щось особливе.

— Ні, ну… — Нет махнув рукою. — Не буду тебе засмучувати. І так ми в кепській ситуації.

— Засмучувати?! Чим?

— Ну… її файними локонами, її віями, тим, як вона гарно ходить… як усміхається… — не вгавав хлопець.

— Дідько! У мене теж гарні локони і… і я розумніша від неї.

Возик із книгою шарпнувся, мов щось його піймало на вудку, і полетів просто до отвору шахти. На півдорозі він наче втратив силу і звалився на бетон, а його вантаж далі летів сам. Фелікс і Ніка в останню мить ухилилися, і книга пролетіла між ними.

— Ауч! Ну що ти! — запротестував Нет, забивши руку.

— Я не хотіла, — пояснила Ніка тоном, що свідчив про геть протилежне.

Та часу радіти в них не було. Фелікс хмикнув, підняв книгу, запхав у рюкзак і застібнув його.

— Завдання знято, — зітхнув хлопець. — Вшиваймося звідси!

Він увімкнув ліхтарик і, штовхаючи рюкзак поперед себе, рушив у темряву. Ніка подалась за ним, а Нет замикав групу, щохвилини озираючись. Так вони проминули відгалуження, проте за кілька метрів дорогу їм перегородила вже знайома перешкода.

— Знову цей антипиловий фільтр, — промовив Фелікс. — Немає часу. Йдемо ліворуч.

Вони трохи відповзли назад і повернули у вужчий прохід.

— У мене враження, — прошепотів Нет, коли друзі подолали черговий поворот, — що за нами щось повзе…

Підлітки зупинилися і якийсь час прислуховувалися.

— Це шум повітря, — вирішив Фелікс. — Мортен у теперішній версії наробив би більше шуму.

Через кільканадцять метрів Фелікс зупинився й освітив ліхтариком невелику нішу, яка закінчувалася сталевим люком.

— Чую шум, — промовив він, а потім потягнувся і покрутив маленьку ручку. Люк легко піднявся, відкриваючи… нічну панораму Варшави.

— Це вихід? — нетерпляче запитав Нет.

Фелікс висунув голову назовні й вигукнув:

— Так! Під нами поміст або край даху. Давайте спускатися.

Він схопився за край люка і ногами вперед висунувся назовні. Потім допоміг вийти іншим.

— Уже ніч, — здивувався Нет. — Ми стирчали там стільки годин?

Діти стояли на даху хмарочоса «Silver Tower», вдихали чудове свіже повітря і насолоджувалися краєвидом. Вони плескали одне одного по плечах і вітали себе з успіхом. Через втому та стримування емоцій у друзів не лишилося сил на більшу радість.

— Як вийдемо? Через гараж? — запитав Нет.

— Краще через хол, — запропонував Фелікс. — У гаражі, напевно, опустили ґрати. Зателефонуємо спочатку до батьків, щоб знали, що ми живі.

— І щоб підігріли вечерю, — розмріявся Нет. Він витягнув телефон і набурмосився, а потім підняв голову.

— Нічого не вийде, — промовив хлопець, вказуючи вгору. Трохи далі починався великий бетонний майданчик, а з його краю виростав у небо довжелезний флагшток зі сталевих труб, обвішаний купою різних за розмірами та формами антен. — Там передавачі мобільних телефонів, телестанції, радіо і холера його знає, що ще. Електромагнітне поле занадто сильне.

— Тож з’їдемо ліфтом. Зателефонуємо за три хвилини, — Ніка, яка була одягнена лише в блузку, потерла замерзлі плечі.

Нет помітив це і почав було розстібати куртку, щоб закрити дівчину, але раптом завмер. Тієї ж миті за їхніми спинами пролунав гуркіт. Друзі різко повернулися. Погнутий люк упав на дах, а з отвору, крізь який вони вийшли, з’явилася голова Мортена, з вискаленими зубами в довгій пащі.

— О ні!.. — застогнав Нет.

— Швидко! — крикнув Фелікс, вказуючи на невелику надбудову біля купола. — Там мусить бути вихід на дах.

Вони вирушили в той бік, але сталося щось дивне. Електричний ящик, що стояв біля дверей, поворухнувся. Двері відчинилися, і за ними друзі побачили сервоприводи, кронштейни і шестерні. Маленький дашок склався вчетверо, створюючи кутоподібну голову. За мить дорогу їм перегородила потворна тварюка на трьох ногах, з трьома довгими руками. Вона тягнула за собою кабель.

Приголомшені школярі стояли як укопані.

— Ви ж не думали, що вам вдалося втекти? — запитав Мортен. — Я керую всіма приладами в цьому будинку. Ба! Я є в усіх них.

За його спиною з’явився другий робот, раніше вимкнений Нетом. Було добре видно, як він складає плечі та руки, аби протиснутися крізь вузький отвір. Коли другий робот врешті вибрався на дах, заклацали затискачі, і Мортен знову набув вигляду сталевого велетня з довгою щелепою. Роботи оточили друзів з обох боків. Діти відступали крок за кроком, проте було зрозуміло: далі тікати нікуди.

Цієї миті роботи кинулися вперед. Тільки Феліксу вдалося вивернутися — він відчув подув на щоці. Хлопець відскочив і роззирнувся. Ніка кричала, коли її схопили; у руках другого робота вона здавалася тонкою гілочкою. Права рука Мортена тримала Нета, який пручався, а другу руку робот тягнув до Фелікса. Хлопець знову відскочив, за кілька кроків добіг до краю даху та подивився вниз. Машини — як маленькі цятки, дерева — мов пучки моху. Людей навіть не було видно. Щось із потужною силою схопило його за куртку і відтягло від краю. Фелікс озирнувся і подивився у палахкотливі червоні очі-об’єктиви Мортена.

— Ти гадаєш, я дуже злий, — промовив робот голосом, який лунав мовби з металевої труби. — Думай що хочеш. Мене не обходить, що думають про мене люди. Ви маєте рівняння професора, тож за кілька місяців мені більше не доведеться перейматися цим.

Сталеві пальці стиснулися на шиї Фелікса. Хлопець не міг дихати, а перед очима затанцювали кольорові плями. Він схопив велику руку потвори, проте знав: шансу звільнитися немає, і ніхто йому не допоможе — ні друзі, ні батьки, ні вчителі — ніхто, зовсім ніхто.

Раптом щось блиснуло і пролунав гуркіт. Фелікс відчув щось холодне на щоці, тиск сталевих пальців ослаб. Щось ляснуло його по лобі, потім по руці. Він відкрив очі. Мортен стояв над ним і вдивлявся в небо. Впало ще кілька поодиноких крапель, після чого полив дощ, неначе хтось нагорі відкрив кран.

Фелікс звільнився, впав на бетонну підлогу і остаточно отямився. Великий робот схопив рюкзак із книгою, розвернувся і великими стрибками побіг до отвору в куполі. Розбігу вистачило на два стрибки. Під час третього робот занімів і з гуркотом звалився на бетон, розсипаючи навколо іскри. Зашипіло, заіскрило і задиміло. Робот ще кілька хвилин бився в конвульсіях, після чого закляк. Його двійник, дещо тихіший, перевернувся на спину і шипів, випускаючи із себе всю енергію. Чергова блискавка пронизала небо.

Фелікс підвівся і роззирнувся. Трохи далі з підлоги піднявся Нет. Робот біля дверей надбудови, конаючи, пищав і тріщав.

— Ніко! — крикнув Фелікс і підбіг до дівчини, яка лежала на мокрому бетоні. Нет став на коліна. Підняв її голову, прибираючи кучерики з чола. — Ніко…

Хлопці розпачливо перезирнулися, але тієї миті Ніка розплющила очі.

— Усе добре… — простогнала вона, розтираючи скроні. — Я тільки вдарилася. Мені наснився дивний сон… Снилося, що ми видерлися на дах «Silver Tower», — дівчина сіла, роззирнулася навколо і зітхнула. — О боже, це не сон!..

— Але все вже скінчилося, — швидко запевнив її Нет, допомагаючи підвестися. — Я відчуваю, що буду ще довго жахатися власного тостера.

Ніка засичала від болю і сперлася на друзів.

— Я забила щиколотку, — вона спробувала стати самостійно. Скривилася від болю, але їй це вдалося. — Добре, що не зламала.

Фелікс підійшов до першого робота і витягнув із великої руки рюкзак із книгою. Хлопець повернувся до друзів, які стояли над рештками того, що колись було сірою скринею.

— Він був водонепроникним тільки в попередній версії, — промовив Фелікс. — Хай там як, а нам пощастило.

— Але ми досі на даху, — нагадав їм Нет.

— Чи вони… вони не оклигають? — запитала Ніка. — Коли висохнуть?

Фелікс похитав головою.

— Не думаю. Коротке замикання, мабуть, пошкодило модуль пам’яті. На наше щастя, Мортен не передбачив цього.

— Може, цим АІ і відрізняється від людини, — тихо промовила Ніка. — Або в Мортена не було такого гарного вчителя, як у Манфреда.

Нет сором’язливо опустив очі.

Дощ вщух. Друзі здивовано роззирнулися, бо все ще чули шум крапель. Нет першим поглянув угору і не міг повірити своїм очам.

— Щоб тебе… — прошепотів він. — Це… це ж…

— Літаюча тарілка! — закінчив отетерілий Фелікс.

— Нам треба радіти чи тікати?

Напівпрозорий диск опускався над куполом, біля антенного флагштока. Врешті він нерухомо зависнув і раптом набув темно-сірого забарвлення, наче хтось вимкнув прозорість. З темнішого кола у центральній частині корпусу вертикально вниз вистрілив промінь світла. За мить, коли світло послабшало, друзі подивилися на круглий поміст, що спускався вниз на невидимих тросах. На помості стояла постать, одягнута у сірий комбінезон і сірий шолом із затемненим склом. Фігура спустилася на дах і наблизилася до друзів, які досі не були впевнені щодо намірів прибульця.

Скло шолома піднялося…

— Тату! — крикнув Фелікс і кинувся до нього. Батько зняв шолом і притиснув до себе сина.

— Усе добре? Ви цілі-здорові? — занепокоєно запитав чоловік, вказуючи на синів годинник. — Справа була важлива, якщо ти увімкнув тривогу.

— Дуже важлива… але чому ти прилетів на тарілці?

— Бо тестував її.

— Я відправив сигнал лише годину тому, — згадав Фелікс. — Ти за годину дістався до супертаємної бази і позичив літаючу тарілку?

— Я отримав повідомлення сім хвилин тому, — відповів тато.

— До цього сигнал не міг пробитися крізь купол… — Фелікс подивився на годинник, дисплей якого досі пульсував червоним. — Ти отримав його, як ми видерлися на дах. Сигнал пройшов крізь перешкоди антени. Пощастило, що ти був у Варшаві.

Тато похитав головою і усміхнувся.

— Я був у горах.

— І прилетів сюди за пару хвилин?! — вигукнув Фелікс.

— Поясню вам усе дорогою. Та й ви, схоже, маєте мені щось пояснити.

— Вау! — вигукнув Нет. — Серйозно? Ми полетимо… на цьому?

— Знову почуваюся як героїня пригодницького роману, — прошепотіла Ніка.

— Залазьте швидше! — засміявся тато. — Бо я не знаю, як поясню свою кількахвилинну відсутність.

— Може, розрив у часі трапився під час входження до гіперпростору? — припустив Фелікс, коли вони стояли на помості. Тато усміхнувся. — Тож… як це працює?

Помостом була кругла плита з невідомого металу, яка висіла в повітрі без будь-яких тросів та ланцюгів.

— Мені прикро, але це… супер-супер-супертаємниця, — промовив тато, і ніхто не був упевненим, чи він жартує, чи говорить серйозно. — Нічого не чіпайте і не запам’ятовуйте.

Поміст зрівнявся з підлогою. Вони увійшли всередину. Нет підтримував Ніку, яка шкутильгала. Стіни вузького коридору, що вів до пункту керування, були викладені старими напівпрозорими пластиковими панелями. За ними виднілися прилади і механізми, що миготіли сотнями діодів. Відчуваючи особливу атмосферу секретності, школярі з шанобливим мовчанням зайшли до пункту керування літаючої тарілки. Він не нагадував «Тисячолітнього сокола»[19], радше — пілотську кабіну боїнга. Кілька екранів комп’ютерів і кілька сотень згрупованих на консолях тумблерів, перемикачів, ручок, важелів, лампочок, діодів, циферблатів, дисплеїв та інших дивних штучок. Тут був і звичайний ноутбук, закріплений біля крісла пілота. І лише велике панорамне вікно з першого погляду підказувало, що це тарілка, а не літак.

— Випадково саме чотири крісла, — промовив тато. — Сідайте, пристебніть паски безпеки й нічого не чіпайте.

— Ми не зіткнемося з літаком?

— Існує спеціальний захист, але це теж супер-супер-супертаємниця.

І досі шоковані, друзі розмістилися в кріслах. Тато сів останнім і почав перемикати десятки кнопок на консолях: перед ним, над ним і біля нього. Пролунало тихе «бр-р», і кабіна… зникла. У друзів вирвалися приглушені вигуки здивування. Виднілися лише силуети корпуса і частина кнопок консолі. Та за мить Фелікс відкрив ще щось: коли він здійняв руку до обличчя, вона теж стала мовби напівпрозорою. Так! Крізь неї пробивалися вогні міста. Слабко, але все-таки. Підлога навколо крісел хвилювалася, мов не могла вирішити: чи зникнути зовсім, чи ні. Фелікс озирнувся через плече. Так! У самому центрі тарілки сяяв маленький вогник. Він пам’ятав його ще з часів нічних пошуків Ніки в горах.

Унизу, на даху будинку, відчинилися двері. Кілька охоронців піднялися перевірити, що наробило стільки галасу. Тієї ж миті трапилось щось, чого ані охоронці, ані пасажири тарілки не могли помітити. Маленький палець на руці одного з роботів поворухнувся. Мізинець насправді був не маленьким, а розміром з руку немовляти. Він поворухнувся, потім ще, аж врешті відскочив і відповз убік. Почалася швидка трансформація. Відкривалися мініатюрні панелі, оберталися маленькі гвинтики, висовувалися телескопи. Якби хтось це побачив, то в нього склалося б враження, що палець вивернувся навиворіт і склався у щось зовсім інше. За мить до краю даху повзла сріблясто-чорна ящірка.

Тато побачив охоронців, які схилилися над нерухомими роботами, торкнувся штурвала і повільно віддалився.

— Добре, — промовив він. — Зараз трохи пришвидшимося.

Друзі приготувалися до перевантаження, втискаючись у крісла. Замість цього тільки посилився гул механізмів, а хмарочос зник, наче все зовні було лише фільмом, що демонструвався у прискореному темпі. Унизу промайнули Мокотув, аеропорт імені Шопена і передмістя.

— Без перевантаження! — здивувався Фелікс.

— Якби в мене була книга професора, я сконструював би значно кращий двигун, — зітхнув тато. — І ми подолали б цю відстань за кілька секунд… Ну добре, а зараз серйозно, — він поглянув на дітей. — Поясніть мені, що, власне, ви робили на даху «Silver Tower». Це має бути щось дуже важливе, якщо ти, Феліксе, активував тривогу. Я хотів би знати, що пояснювати міжнародному керівництву.

— Думаю, це настільки важливо, що ніхто й не подумає висувати претензії, — посміхнувся Фелікс. — А зараз… краще ввімкни автопілот.

Він глибоко зітхнув і потягнувся за рюкзаком.

¹⁸ Зона 51 — таємна військова база у Неваді (один із штатів США), де випробовують найновітніші літаки. Згідно з деякими джерелами, там тестують захоплені НЛО. Насправді ця зона така таємна, бо конкретних відомостей про неї немає (прим. автора).

¹⁹ «Тисячолітній сокіл» — вигаданий космічний корабель із кінофільму «Зоряні війни».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Спортивна зала на четвертому поверсі була заставлена рядами стільців, на які розсідалися учні. Директор, магістр-інженер Юліуш Ромашка, вийшов у центр і став на підвищенні перед великим висувним екраном. Він зачекав, доки всі сядуть. Директор заспокоїв (принаймні намагався) учнів, піднявши руку. На ньому був темно-зелений костюм із жилеткою, світло-жовта сорочка і помаранчевий метелик. Пан Ромашка зітхнув, помітивши цілковиту відсутність цікавості з боку публіки.

— Любі діти! — промовив він у мікрофон, і лишень це заспокоїло учнів. — Любі діти. Сьогодні, як ви знаєте, Страсна п’ятниця, настає свято Великодня. Тому у вас було тільки три уроки. Ви можете піти додому раніше, — цієї миті пролунали радісні вигуки, навіть грюкнуло кілька стільців. — Але спочатку подивимося короткий фільм про покровителя нашої школи, — зала розчаровано вибухнула. — Як ви знаєте, Стефан Кушмінський був видатним польським фізиком. Останніми днями мали місце два надзвичайних відкриття, пов’язаних з його особою. У Народному музеї було знайдено ту частину його безцінних нотаток, якої віддавна бракувало. Також кілька днів тому несподівано з’ясувалися деталі його смерті, що лишалися таємницею понад півстоліття…

Ромашка був чи не єдиним, хто ще не позіхав. Пан Цединя, сидячи разом з іншими вчителями за довгим столом, накритим зеленим сукном, заснув і тихенько похропував під ніс. Професор Бутлер доїдав канапки, намагаючись затулитися другою рукою. Констанція Константинопольська, зі сплетеними худими пальцями на столі, повільно крутила головою та поглядом стежила за залою, маючи вигляд сторожової вежі. Антоній Четвер справляв враження людини, що радо (і непомітно) телепортувалася би просто додому.

Директор врешті втратив нитку оповіді та дав знак пану Ефтіпі, який керував проектором, щоб той розпочав демонстрацію фільму. Фелікс непомітно засунув руку до кишені. Пролунав тихий клік, і картинка на великому екрані перескочила. На ньому з’явилася шкільна зала. На столі сидів плюшевий ведмедик. Задом до нього стояв… Марцель і дивився поперед себе.

— Агов, ти, боягузе! — заволав з екрану ведмідь, рухаючи мордочкою.

Марцель різко розвернувся і з подивом відступив аж до підвіконня.

— Я Великий Плюшевий Месник за всіх дітей!

Ошелешений Марцель не міг видушити із себе ні слова.

Усі присутні в спортзалі завмерли, вдивляючись у екран.

— Розкажи всім, що ти найбільше полюбляєш робити? — запитав Плюшевий Месник, вказуючи на аудиторію.

Марцель покрутив головою, але за мить почав говорити:

— Б… б… б’ю слабших і краду рі… різні файні речі. І спустив колеса в автівці Ромашки… Уже не буду… Я виправлюся… Буду милим і… і… буду переводити ста… стареньких через вулицю… Мамусю!..

— Даю тобі останній шанс! Біжи до найближчого коридору і починай каятися! Інакше пожалкуєш, якщо коли-небудь ще зустрінеш Плюшевого Месника!

Плюшевий Месник підняв лапку, а Марцель утік із неймовірною швидкістю. У цю мить картинка знову перескочила, показуючи якесь чорно-біле родинне фото. Монотонний голос щось розповідав, згадуючи дати та прізвища.

Школярі сиділи з відкритими ротами, витріщаючись на екран. Вчителі теж наче оніміли. Десь у кінці зали пролунав сміх. Лишень це розбудило Ефтіпі, й він вимкнув проектор. За мить вже всі вибухнули реготом. Дехто аж впав зі стільців і катався підлогою. Марцель у дикому пориві вилетів за двері. Фелікс задоволено поручкався з Нетом. Ніка зі здивуванням дивилася на них.

— Ідеальний комп’ютерний монтаж, так? — Нет підморгнув їй. — Спеціально для тебе повністю вирізали з кадру Рубена.

Лише тоді Ніка почала сміятися разом з іншими учнями. Навіть Рубен реготав. Розбуджений галасом Цединя вимагав пояснення від фізика, що сидів поруч. Директор вибіг на середину зали, нервово пригладжуючи волосся (якого не мав уже багато років), і заторохтів у мікрофон:

— Технічні проблеми… не той запис. Почнемо ще раз… Прошу заспокойтеся, дуже прошу — заспокойтеся…

За мить, коли сміх стихнув, школярі почали перегляд півгодинного фільму. Це був ідеальний приклад того, як нецікаву для більшості тему презентувати так, щоб позбавити зацікавленості геть усіх.

— Тато розповідав мені про професора Кушмінського, — позіхнув Фелікс. — Останні роки його життя — це досконалий матеріал для сенсаційного фільму. А тут якийсь кретин-режисер зробив із цього снодійне.

Вони насилу дочекалися кінця стрічки. Ромашка знову вийшов на сцену.

— Успіхів також досягнули й учні нашої школи, — промовив він. — Оскар з першого «А» створив інтернет-словник регіонального діалекту. «Рідний сленг» нараховує майже сорок тисяч відвідувачів.

— З них половина відвідувачів — це Оскар, який перевіряв лічильник!.. — викрикнув хтось із залу.

— Вийди на середину, Оскаре, — покликав директор, роззираючись. Оскар, який сидів неподалік від трійці друзів, глибше втиснувся у стілець, ховаючись за спиною учня з попереднього ряду. Розпачливим поглядом він просив однокласників не видавати його схованки.

— Ну добре, — розчаровано промовив директор. — Усе одно самі перевірите. А зараз… зараз справді можете йти додому, допомагати батькам…

Подальші його слова заглушили гуркіт падіння стільців, десятки кроків, жваві розмови. Директор зітхнув, усміхнувся і перекричав гамір:

— Веселих свят!..

* * *

За три дні будинок на вулиці Сердечній приготували до неофіційної частини великодніх свят. Перший за багато вологих тижнів сонячний день закінчився щорічним переслідуванням і взаємним поливанням водою. На великодній понеділок були запрошені знайомі.

— У мене «вологий понеділок» може бути тільки на терасі, — зітхнув Нет, визираючи на вулицю з вікна кімнати Фелікса. — У будинку забагато електроніки. Але ж ми вже пережили «вологий понеділок» на п’ятдесят першому поверсі «Silver Tower», так?

— Це точно, — погодився Фелікс.

За огорожею пан Соболяк у зеленому — великодньому — спортивному костюмі мив свій «Полонез». На капоті автомобіля з’явився новий елемент — пласка башточка з входом для повітря.

— Турбокомпресор, — пояснив Фелікс. — Він хоче підвищити швидкість. Нещодавно питав у мого батька, чи немає в нього старого реактивного двигуна.

Вони ще якийсь час виглядали у вікно. До кімнати з тихим шумом в’їхав автоматичний пилосос.

— Спокуха, — промовив Фелікс, дивлячись на обличчя друга. — Усі роботи в цьому будинку наші. Навіть кавоварка.

— Час відкривати велосипедний сезон, — зауважив Нет, трохи заспокоївшись. — Уже досить тепло.

— А телик не буде працювати аж до закінчення тієї марсіанської місії. Шкода… А як твої батьки?

— Маєш на увазі… іспанську тему? — запитав Нет. — Виставка у Барселоні так і не відбулася, а Педро повернувся додому. Уся ця історія, схоже, пішла їм на користь. Зараз вони поводяться так, наче тінейджери. Часом аж соромно на них дивитися.

Пролунав дзвоник.

— Нарешті Ніка! — зрадів Фелікс. — Я вже думав, що ми помремо від нудьги.

Вони збігли вниз, щоб відчинити двері. Дівчина струсила воду з дощовика і перескочила поріг.

— Привіт! Тобто… добрий день! — промовила вона, побачивши бабусю Люсю.

— Сподіваюся, ти не дуже промокла, серденько, — бабуся дбайливо поправила їй кучерики. — Твій тато не зміг прийти?

— Дуже… завалений роботою, — зніяковіла Ніка.

Бабця підморгнула їй і повернулася на кухню. Фелікс знизав плечима і зробив вираз обличчя «я нічого не говорив».

— Що це?! — здивовано запитала дівчина, коли до неї підбіг чорний пес, який нагадував Цабана, тільки вдвічі худіший. Він почав виляти куцим хвостом і пищати від радості.

— Цабан, — Фелікс забрав у неї дощовик і повісив на вішак поряд з іншим одягом, що сушився. — Після весняної стрижки. На ньому більше шерсті, ніж на вівці.

Ніка присіла біля пса і почала його гладити.

— У нього такий вигляд, наче постував цілий тиждень, — промовила вона сміючись.

— Сусіди також думали, що ми його не годуємо, — усміхнувся Фелікс.

Вони пішли на кухню за гарячим шоколадом. Там крутилися дві мами, які допомагали робити канапки (чи тільки куштували). Обидві давали кваліфіковану раду із сучасними кухонними роботами. Спостерігати за цим було досить цікаво: мама Фелікса, світловолоса, одягнена у діловий костюм, все робила послідовно, а мама Нета, чорноволоса, у спортивних туфлях, завеликих спортивних штанах кольору хакі та яскраво-помаранчевому светрі, порпалася на стільниці у цілковитому безладі. Бабуся дала Феліксу тацю з трьома чашками шоколаду і тарілкою з печивом.

— Не сердься, — промовив Нет, чекаючи в залі, — але в мене легка антипатія до роботів.

Гості розійшлися по будинку. Знайомі батьків Фелікса вийшли у садок, мами залишилися на кухні, щоб попліткувати, а батьки сиділи у вітальні перед телевізором. Виявилося, що вони обидва цікавилися дослідженням Марса. Фелікс, Нет і Ніка присіли на краю канапи і дивилися, як шестиколісний робот у жвавому темпі пробирався під червоним небом крізь червоний пил, оминаючи червоне каміння.

— Як так, — поцікавилася Ніка, — що видно всього робота? Хто ж тоді його знімає?

— Точно! — осяяло Нета. — Це, ймовірно, імітація. Він їздить по піску десь у Каліфорнії, а за ним — камера.

Батьки почали сміятися, після чого підозріло подивилися один на одного і замовкли.

— Камера розташована на стрілі, — промовив повільно тато Фелікса.

— І знімає його звідти, — закінчив тато Нета. — Це важливо, щоб бачити перешкоди перед кожним колесом. До речі… Ви знаєте, що кілька днів тому якась польська фірма підписала з НАСА контракт на аналіз марсіанських фотографій? Є лише сумніви щодо автентичності підпису президента, але то дріб’язок. Ніхто серйозний не підписався б «Джеймс Бонд».

— А яка це фірма? — запитав із дивним передчуттям Фелікс.

— Називається, здається… «Відоктор» чи якось так.

Нет наморщив лоба, але нічого не сказав. Вони з Феліксом обмінялися багатозначними поглядами.

— А хто цим роботом керує? — знову запитала Ніка.

— Ним не можна керувати з Землі, — пояснив тато Фелікса. — За такої відстані між планетами сигнал доходить за десять хвилин.

— Робот сам мусить приймати рішення, — знову закінчив тато Нета. — Коли виникають труднощі, він зупиняється і просить допомоги.

Наступні п’ятнадцять хвилин робот наближався до великого валуна, який лежав на краю урвища. В очікуванні обіду присутні витріщалися в телевізор. Із саду долинали веселі розмови, але ані друзі, ані батьки не хотіли вставати. Місця біля червоного каміння було саме стільки, аби робот оминув перешкоду, не впавши.

— Він сам вирішує? — запитав Фелікс.

— Так, — відповів тато Нета. — Думаю, що проїде. Об’їзд цього валуна з іншого боку зайняв би кілька годин.

Робот рушив і подолав половину шляху, аж раптом завагався. З-під правого колеса осипалося трохи червоного піску, і механічний дослідник зсунувся вниз. Перед телевізором запанувало напружене мовчання. Робот рушив, але колеса забуксували, і він зсунувся ще нижче. Камера повернулася праворуч, показуючи далеке дно урвища з величезними валунами.

— Мабуть, гепнеться, — промовив Нет. — І тоді місія за мільярд доларів гавкнеться.

Телефон тата Фелікса пискнув, вказуючи на те, що прийшла смска. За мить таке ж трапилося і з телефоном тата Нета. Вони перезирнулися, вийшли з кімнати і кудись зателефонували, слідкуючи, щоб бути на достатній відстані й щоб випадково один не почув, про що говорить інший.

— Схоже, я знаю, про що мова, — зауважив Нет. — Дай вгадаю: це твій старий склепав цього робота…

— А твій старий написав програму, яка керує отим «залізом», — закінчив Фелікс. — І нічого ж нам не сказали…

— І зараз в обох проблеми. Ця дослідницька програма справді багато коштує.

— Ми могли б їм допомогти, — запропонував Нет. — На борту цього робота мусить бути програма дворічної давнини. Манфред значно досконаліший. Може, тоді…

— На пересилку нової програми підуть місяці, — похитав головою Фелікс. — Простіше зробити це вручну. Можна обійти захист і збільшити тиск у двигунах правих коліс. Він би встиг прорватися до того, як пісок зсунеться.

— Ризиковано. Поправку можна здійснити за двадцять хвилин, а робот буде вже…

Фелікс штурхнув Нета ліктем, вказуючи на Ніку. Дівчина затискала пальцями спинку канапи. Вона примружила очі у великому напруженні, пильно вдивляючись в екран. За мить Ніка зітхнула і похитала головою. Робот і надалі стояв перехилений.

— Принаймні спробувала, — промовила вона, подивившись на хлопців, — але це, мабуть… дуже далеко.

— Ми нічого не зробимо, — визнав Фелікс.

Вони піднялися нагору, в кімнату Фелікса, обперлися на підвіконня і подивилися у вікно. Батьки тим часом повернулися до будинку і в залі почали про щось дискутувати. Ситуація ставала настільки очевидною, що вони вже не могли довше приховувати правду. Біля бордюру за старим «Саабом» тата Нета зупинився сріблястий «Бентлі» із затемненими вікнами. Передні дверцята відчинилися. З авто вийшов чоловік у чорному костюмі й чорних окулярах. Озирнувся, відчинив задні двері й допоміг вийти старшому за нього чоловіку з тростиною.

Фелікс збліднів і відступив від вікна.

— Хто це? — запитав Нет.

— Це Якуб Рознер, — простогнав Фелікс, визираючи у вікно. — Міністр особливих справ.

Міністр пригладив сиве волосся, і на сонці блиснула його золота каблучка. З іншого боку вийшов молодший чоловік зі шкіряним портфелем у руках — секретар.

— Що йому тут треба? — запитала Ніка. — Ми ж нічого поганого не зробили. Може, він уже знає про Марс…

Пролунав дзвінок у двері, а потім за кілька секунд вони почули кроки на сходах. Приголомшені друзі рушили до канапи, всілися і схопили технічні журнали, що лежали на підлозі. При цьому Ніка тримала свій журнал догори дриґом. Кроки зупинилися перед дверима, і хтось постукав.

— Заходьте… — писнув Фелікс.

Двері відчинилися, і до кімнати зайшов міністр, а за ним — секретар. Друзі зірвалися з канапи.

— Добрий день, — привітався міністр з усіма по черзі. — У вас такий вигляд, наче ви побачили духа.

Він дивився на друзів спокійним, мудрим поглядом стомлених очей. Фелікс першим опанував себе.

— Е-е-е… ми здивувалися, що ми накоїли… що ви особисто…

— Нічого подібного, — міністр усміхнувся і простягнув руку до секретаря. — Зовсім навпаки.

Секретар поспіхом розкрив портфель і вийняв з нього три червоні коробочки та три аркуші. Міністр узяв це, другою рукою посунув моторчики і трубочки на найближчій поличці й поклав туди коробочки.

— За заслуги перед Вітчизною і світом, перед наукою і міжнародною безпекою, — почав він. — Урешті, за відвагу, винахідливість і солідарність, від імені президента Польщі нагороджую вас орденом Добромира.

Він відкрив першу коробочку, вийняв звідти металевий орден, подібний до шестірні, й прикріпив стрічку до блузки збентеженої Ніки. Потім потиснув їй долоню і вручив диплом. Далі нагородив Фелікса й Нета.

— Правду кажучи, я ще ніколи не нагороджував по-домашньому, — промовив міністр, роззираючись у кімнаті, — але пан Пьотр, батько Фелікса, попросив мене про збереження таємниці.

Приголомшені друзі перезирнулися.

— Дяк… куємо, — промовив Фелікс. — Ми не припускали…

— Ви чудово впоралися з роботою, — промовив міністр. — Справді чудово. Але мені вже час… тим більш, треба зберігати таємницю. Пробачте мені такий експрес-темп.

Міністр іще раз потиснув їм руки і попрямував до виходу.

— Ага! — нагадав він собі, повертаючись від дверей. — Важлива справа. Міністерство відкрило в банку для кожного з вас рахунок, на який переказано певну суму грошей, пов’язану з цим нагородженням. Ви зможете користуватися рахунком після того, як вам виповниться вісімнадцять. Це такий стипендіальний фонд. Усі необхідні документи отримаєте за кілька днів.

Лише коли «Бентлі» від’їхав, друзі змогли поворухнутися. Вони прочитали кілька рядків тексту на своїх дипломах.

— Схоже, нагорі всі дуже зраділи, що знайшлася книга професора Кушмінського, — промовив Фелікс. — Ми могли б допетрати, що йдеться про це.

— Але чому це така таємниця? — запитав Нет.

— Немає впевненості, що всі копії Мортена виявили, — пояснив Фелікс.

— Тож він і так знав, що це ми його знищили.

— Але цього не повинні знати його інші копії. Він міг не встигнути передати їм інформацію.

— Я хочу думати, що від Мортена не лишилося жодних слідів, — зітхнула Ніка, граючись своїм орденом.

— Ми забули про Манфреда! — вигукнув Нет. Він кинувся до торби і вийняв з неї ноутбук.

— Нарешті, — видихнув Манфред, як тільки вони увімкнули комп’ютер. — Знову мені потрібно все домислювати.

— Ми зараз тобі все розкажемо…

Раптом знизу пролунали радісні вигуки. Друзі помчали до вітальні, аби побачити, як тато Фелікса плескав по спині тата Нета, як вони удвох обнімалися та реготали. На екрані телевізора маленький робот їхав далі червоною пустелею.

Бабця Люся, посміхаючись, внесла тацю, повну тільки-но спечених солодких тістечок.

— З наступним роботом не буде таких проблем, — весело промовив тато Фелікса. — Це буде велика куля з апаратурою, схованою всередині.

— Як же ним будуть керувати? — запитав Фелікс.

— Ним не будуть керувати. Вітер буде його гнати по всій планеті. У такий спосіб він дослідить величезну територію.

— Це як штучний інтелект, — додав тато Нета. — Не треба контролювати все, що він робить. Важливо, аби результат роботи був задовільним.

— Якщо він не потрапить у якусь діру… — озвався Нет. — А власне, як він вибрався з цього піску?

— Раптом підскочив, — пояснив тато Фелікса. — Звичайно підскочив і поїхав далі. Мов його піднесла якась невидима рука. У центрі космічних польотів у Пасадені, напевно, ламають над цим голову.

Фелікс і Нет подивилися на Ніку й непомітно вийшли з кімнати.

— У тебе така дальність? — здивувався Нет.

Ніка скромно усміхнулася. Фелікс подивився на годинник.

— Одинадцять хвилин, — промовив він. — Згоден! Ну точно! Ти пересунула його, а зображення дісталося Землі тільки зараз! Круто!

Ласуючи тістечками, вони повернулися нагору і вмостилися на канапі.

— Час подумати про навчання, — зауважила Ніка. — Хоча ми і врятували світ, але у середу на нас чекає контрольна з матеші.

Нет легковажно махнув рукою.

— Я напишу за всіх нас.

— Тільки мене не просіть про допомогу, — промовив Манфред, а школярі усміхнулися, згадавши тести з географії. — Я не отримав ордена, тож… може, я повинен образитися?

— Але я не розумію одну річ, — Фелікс потер долонями чоло. — Світло доходить туди за десять хвилин, і нічого не може рухатися швидше за нього. Тож, навіть якщо ти використала свою силу, вона могла досягти Марса лише за десять хвилин.

— І стільки часу минуло після того, як робот рушив далі, — погодилася Ніка.

— Він має рацію, — промовив Нет. — Результат на екрані ми повинні побачити через двадцять хвилин, бо ще десять хвилин сигнал повертається на Землю. Десять плюс десять дає двадцять.

— Я не знаюся на техніці, — знизала плечима Ніка. — Але часом думаю, що така, як наша, історія не могла трапитися насправді. Я відчуваю себе так, наче героїня якогось фантастичного роману. А ви?

— Усе навколо є цілком реальним, — відповів Фелікс. — Думаєш, що було б так реально, якби ми були лишень героями книги?

— Іди ти… до доктора Такси! — додав Нет зі зловтішною посмішкою, — і скажи йому: «Пане докторе, мені здається, що я була героїнею книжки. Сподіваюся, що вже знайшли від цього ліки». І він тобі відповість: «Звісно ж. Ось вони: аспірин і вітамін С».

Ніка фиркнула, але знала, що не варто ображатися.

— Ти перевищила швидкість світла, — промовив Фелікс із недовірою. — Робот рушив у ту саму мить, коли ти використала силу. Власне, тобі вдалося спростувати теорію відносності Альберта Ейнштейна!

— Це неможливо!.. — запротестував Нет.

— …І саме тому було так важко, — закінчила Ніка, і всі почали сміятися. Вражень того дня було занадто багато, аби перейматися таким дріб’язком, як швидкість світла.

Вони поклали ордени на столик і подивилися на них.

— Погляньте, скільки ми зробили за півроку, — промовила Ніка.

— І це трохи навіть… якось так, ненароком, — додав Нет.

— А прикиньте, що ми здійснимо разом, — Фелікс підняв чашку з шоколадом, — коли насправді постараємося!

Друзі високо підняли свої чашки і почаркувалися. Потім вихилили шоколад до денця. Це був тост не за щось конкретне. Бажання з’являться самі, в міру потреб.

Варшава–Мурзасіхлє 2003–2004

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.