This book is dedicated to my parents,

John and Barbara.

Dad — this is for your bizarrely

unwavering support and unflinching faith.

Barbs — this is for that look on your face

when I told you the good news.

I owe you absolutely everything and, y'know,

I suppose affection towards the two of you...

Дерек Ленді

Черептон Крутій. Посох Предвічних

Книга перша

© Derek Landy, 2007

Original title: Skulduggery Pleasant

First published in Great Britain by HarperCollins Children’s Books 2007.

HarperCollins Children’s Books is an imprint of HarperCollins Publishers Ltd, HarperCollins Publishers

1 London Bridge Street, London SE1 9GF

Skulduggery Pleasant ™ Derek Landy

© Панченко О. І., дизайн, 2018

© ПП «АССА», 2018

© mrgaser, e-pub, 2020

Аннотація

Стефані — звичайна 12-річна дівчинка, яка ходить до школи, любить слухати музику та вірить у те, що попереду на неї чекає щось неодмінно велике і значне. Життя у провінційному ірландському містечку видається їй надто розміреним і передбачуваним. Але все змінюється після смерті дядька Стефані — відомого письменника Ґордона Едглея. Крім величезних статків, у спадок улюбленій небіжці він залишає «вхідний квиток» до світу, сповненого магії, таємниць і небезпеки, а також... найвідданішого і найдотепнішого напарника — детектива Черептона Крутія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Раптова смерть Ґордона Едглея стала несподіванкою для всіх, зокрема і для нього самого. Ось він сидить у власному кабінеті, дописує сім слів до двадцять п’ятого речення останнього розділу своєї нової книжки: «І задощила темрява над ними» — і ось він уже мертвий. «Яка жахлива втрата», — єдине, що пролунало у сутінках його свідомості.

На похорон зійшлися переважно родичі та знайомі померлого, друзів було небагато. Річ у тім, що Ґордона не надто любили у видавничому світі. Хоча його твори про магію, дива та жахіття постійно входили до списку бестселерів, звичка ображати людей, не усвідомлюючи цього, та сміятися з їхнього розпачу псувала автору репутацію. Проте саме на його похороні Стефані Едглей уперше побачила чоловіка у рудувато-брунатному пальті.

Він стояв у тіні гіллястого дерева, оддалік від натовпу. Попри теплу пообідню погоду, його пальто було застібнуте на всі ґудзики, а нижню частину обличчя приховував шарф. Навіть здалеку Стефані змогла роздивитися пасма занедбаного кучерявого волосся, що стирчали з-під широких крисів капелюха, який він насунув аж на лоба. Очі ховалися за величезними сонцезахисними окулярами. Дівчинка зацікавлено дивилася на чоловіка, зачудована його незвичною зовнішністю. Раптом, ніби зрозумівши, що за ним стежать, незнайомець розвернувся й покрокував назад повз рівні ряди надгробків, а згодом зовсім зник із поля зору.

Коли поховальна церемонія скінчилася, Стефані разом із батьками повернулася до будинку померлого дядька, проминувши невеличкий крутий місток і вузьку дорогу, що звивалася серед густого лісу. Величезна брама була прочинена заздалегідь, ніби запрошуючи їх усередину маєтку. Довкола простягалися неосяжні угіддя, а сам будинок вражав своєю величчю.

За книжковою шафою у вітальні ховалися додаткові двері. Коли Стефані була маленькою, її тішила думка, що ніхто, окрім неї, не знає про них, навіть сам дядько Ґордон. То був таємний хід; як у її дитячих книжках, він вів до пригод, до будинку з привидами та до великих скарбів. В уяві Стефані потаємні двері мали врятувати її від вигаданих ворогів: як би вони отетеріли від її раптової втечі! Проте зараз ці двері були відчинені навстіж. Юрба людей постійно снувала крізь них, і це засмучувало Стефані, ніби в неї відібрали маленьку частинку магії.

У вітальні було подано чай, напої в келихах, а на срібних тацях по колу передавали канапки. Стефані спостерігала за тим, як родичі померлого мимохідь оцінююче роззиралися довкруж. Основною темою притишеного обговорення був заповіт. Ґордон не належав до людей, що відкрито проявляють свою прихильність, тому ніхто й гадки не мав, кому пощастить успадкувати його чималі статки. Стефані бачила, як жадоба аж струменіла з водянистих очей іншого брата її батька, жахливого низенького чоловіка на ім’я Ферґус, коли той сумно кивав головою, безрадісно брав участь у розмові та крадькома ховав столове срібло у кишені.

Дружина Ферґуса, Берил, була вкрай неприємною жінкою з гострими рисами обличчя. Вона вешталася серед натовпу в пошуках пліток і скандалів, не дуже правдоподібно вдаючи скорботу. Її доньки тим часом успішно ігнорували Стефані. У п’ятнадцятирічних близнючок Керол і Кристал були такі ж кислі та злі мармизи, як і у їхніх батьків. Гладкі фарбовані блондинки в одязі, що підкреслював їхню пишноту в геть невідповідних місцях, вони були цілковитими протилежностями Стефані — темноволосої, високої, стрункої та сильної дівчини. Якби не карі очі в усіх трьох, ніхто б і не здогадався, що дівчата — родичі. Ця несхожість — єдине, що подобалося Стефані в кузинах. Тож вона вирішила залишити близнючок з їхніми кривими поглядами та єхидним перешіптуванням та піти прогулятися.

Довгі коридори дядькового будинку прикрашали картини. Під ногами Стефані тихо скрипіла відполірована до блиску дерев’яна підлога, а сам будинок пашів старовиною. То не був запах затхлості — скоріш... запах досвіду. Ці стіни й підлога багато чого бачили за час свого існування, а Стефані поруч із ними почувалася чимось швидкоплинним і незначущим, немов ледь чутний шепіт.

Ґордон був добрим дядьком. Пихатим і безвідповідальним, так, але при цьому по-дитячому наївним та неймовірно смішним, в його очах грали бісики. Усі інші сприймали його серйозно, але Стефані завжди помічала Ґордонові підморгування, змовницькі кивки та усмішки до неї, коли ніхто не бачив. Навіть дитиною вона розуміла його краще за інших. Стефані сподобала його розум і дотепність, а ще те, наскільки йому було начхати на думку інших стосовно себе. Так, Ґордон був добрим дядьком. Він багато чого її навчив.

Дівчина знала, що її мати зустрічалася з Ґордоном («гуляли», як це називала мама). Правда, зовсім недовго, бо коли він познайомив її зі своїм молодшим братом, вона закохалася з першого погляду. Ґордон частенько скаржився, що не отримав нічого більшого за поцілунок у щоку, проте шляхетно поступився братові й цілком щасливий повернувся до численних палких інтрижок із численними палкими красунями. Він казав, що то була майже чесна угода, але все одно його ошукали.

Стефані піднялася сходами, штовхнула двері до кабінету Ґордона та зайшла всередину. На стінах висіли обрамлені обкладинки його бестселерів, а поруч із ними — найрізноманітніші нагороди. Цілу стіну займала шафа, забита книгами. Там були біографії, історичні романи, наукові праці, підручники з психології, а поміж них втиснуті зачитані невеличкі книжечки у м’яких палітурках. На нижній полиці лежали журнали, літературна критика та різні періодичні видання.

Стефані пройшла повз полички, на яких зберігалися перші видання романів Ґордона, та наблизилася до письмового столу. Вона поглянула на стілець, на якому помер її дядько, і спробувала уявити, як він сидів там і як, мабуть, упав. Аж раптом пролунав голос — такий м’який, наче оксамитовий:

— Принаймні, він помер за улюбленою справою.

Стефані здивовано обернулася й побачила у дверях того самого чоловіка з похорону — у пальті та капелюсі. Шарф усе ще приховував його обличчя, а сонцезахисні окуляри — очі. Кучеряве волосся так само стирчало з-під крислатого капелюха. На руках у нього були рукавички.

— Так, — погодилася Стефані, бо не придумала нічого кращого у відповідь. — Хоча б так.

— То ти одна з його небіжок? — спитав чоловік. — Не намагаєшся нічого поцупити, нічого не ламаєш, тож ти, мабуть, Стефані.

Вона кивнула, намагаючись краще роздивитися чоловіка. Проте за шарфом і окулярами не було видно ані клаптика його обличчя.

— Ви були його другом? — запитала дівчинка. Чоловік здавався високим і струнким, хоча через пальто цього не можна була сказати напевно.

— Так, був, — відповів він, схиливши голову. Через цей невеличкий порух Стефані усвідомила, що решта тіла незнайомця ніби заклякла.

— Я знав його протягом багатьох років. Ми зустрілися біля бару в Нью-Йорку, коли Ґордон тільки-но опублікував свій перший роман.

Стефані не могла нічого розгледіти крізь сонцезахисні окуляри, чорні, наче смола.

— Ви теж письменник?

— Я? О, ні, я б не знав, із чого почати. Проте мені вдалося втілити свої письменницькі ідеї завдяки Ґордону.

— У вас були письменницькі ідеї?

— Хіба не у всіх вони є?

— Не знаю. Гадаю, ні.

— Овва! Тоді це робить мене диваком, чи не так?

— Ну, — відповіла Стефані, — і це теж.

— Ґордон постійно розповідав про тебе, вихвалявся своєю маленькою небіжкою. Він був видатною особистістю, твій дядько. Ти, здається, теж.

— Ви так кажете, ніби знаєте мене.

— Рішуча людина, розумна, гостра на язик, що не забиває собі баки дурницями... Нікого не нагадує?

— Нагадує. Це Ґордон.

— Гм, цікаво, — мовив чоловік. — Бо саме такими словами він описував тебе.

Він запустив руку до кишені та витягнув звідти вишуканого годинника на витонченому золотому ланцюжку.

— Хай тобі щастить в усьому, що ти вирішиш робити зі своїм життям.

— Дякую, — стиха відповіла Стефані. — І вам того ж.

Вона відчула, що чоловік усміхнувся, хоча й не могла бачити його рота. Він розвернувся та вийшов, залишивши її на самоті. Стефані усвідомила, що не може відвести погляду від того місця, де щойно стояв незнайомець. Хто це був? Вона не дізналася навіть його імені.

Дівчинка переступила через поріг і вийшла з кабінету, дивуючись, як незнайомцеві вдалося зникнути настільки швидко. Вона поквапилась униз сходами та увійшла до просторої зали, але і там його не було. Стефані прочинила парадні двері саме тієї миті, коли на дорозі з’явилася велика чорна автівка. Дівчинка встигла тільки простежити поглядом, як загадковий чоловік їхав геть. Вона постояла ще трохи біля входу, а потім неохоче повернулася до широкого родинного кола у вітальні — саме вчасно, аби побачити, як Ферґус ховає в нагрудній кишені срібну попільничку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Життя в маєтку Едглеїв було доволі одноманітним. Мама Стефані працювала в банку, батько володів великою будівельною компанією, братів чи сестер у неї не було. Сімейний побут здавався приємним і необтяжливим. Але десь у закутках її свідомості завжди лунав голос, який запевняв, що в житті має бути дещо більше за це, дещо більше за маленьке прибережне місто Гаґард. Вона просто не могла збагнути, чим могло би бути те «дещо».

Перший рік навчання в середній школі щойно скінчився, і Стефані з нетерпінням чекала на літні канікули. Дівчина не любила школу. Їй було важко знаходити спільну мову з однокласниками — не тому, що ті були поганими, а просто через відсутність спільних інтересів. А ще Стефані не любила вчителів. Їй не подобалося, що ті вимагали поваги, на яку не заслуговували. Стефані була не проти робити те, що скажуть, але тільки якщо їй пояснять, чому вона має це робити.

Перші дні літа пролетіли у батьковому офісі: там Стефані допомагала татові по роботі, відповідала на телефонні дзвінки та сортувала документи. Ґледіс, яка працювала секретаркою упродовж семи років, вирішила, що з неї досить будівельної справи, бо вона хоче спробувати себе в мистецтві. Стефані почувалася незручно, щоразу проходячи повз неї на вулиці, де сорокарічна жінка виконувала сучасний танець за мотивами «Фауста». Для цієї вистави Ґледіс пошила собі костюм, що, за її словами, мав уособлювати внутрішнє страждання, яке відчував Фауст. Її настільки захопила ця роль і сценічне вбрання, що зрештою жінка відмовилась з’являтися без нього на людях.

Якщо Стефані не допомагала батькові в офісі, то або проводила час на пляжі, або замикалася у своїй кімнаті та слухала музику. Вона саме шукала «зарядку» для телефону, коли у двері постукали, і до кімнати увійшла мама. На ній і досі було темне вбрання, яке вона вдягла на похорон, тоді як Стефані вже встигла розпустити своє довге волосся і перевдягтись у звичні джинси та кросівки.

— Нам зателефонував адвокат Ґордона, — трохи здивовано повідомила мати. — Ми маємо бути присутні при оголошенні заповіту.

— Овва, — відгукнулася Стефані. — Як думаєш, що він заповів тобі?

— Ну, ми дізнаємося про це завтра. І ти теж, бо підеш із нами.

— Я теж? — мовила Стефані, трохи насупившись.

— Твоє ім’я у списку, це все, що я знаю. Ми поїдемо о десятій, гаразд?

— Я мала допомогти батькові вранці.

— Він попросив Ґледіс зробити йому послугу і попрацювати кілька годин. Вона погодилась — за єдиної умови, що їй дозволять прийти у своєму костюмі «в горошок».

Наступного ранку вони виїхали до адвоката о чверть на одинадцяту — на п’ятнадцять хвилин пізніше, ніж планували, а все через непунктуальність батька Стефані. Він неквапно блукав будинком із таким виглядом, наче забув про щось і чекає, доки думка знову повернеться до нього. Щоразу, коли дружина просила його поквапитись, він кивав, усміхався, казав «Так, звісно» і знову розгублено роззирався довкола.

— Він робить це навмисне, — сказала мама, коли вони зі Стефані вже сиділи в автівці, пристебнуті пасками безпеки й готові їхати. Батько з’явився у дверях, вліз у свій піджак, заправив сорочку і вже ступив був за поріг, як раптом закляк на місці.

— Здається, він зараз чхне, — помітила Стефані.

— Ні, то він просто розмірковує, — відповіла мати і, виглянувши з вікна, крикнула:

— Дезмонде, що не так цього разу?

Він здивовано поглянув на неї:

— Гадаю, я щось забув.

Стефані подалася вперед із заднього сидіння, аби почути їхню розмову. Мама кивнула та знову визирнула з вікна.

— Любий, де твоє взуття?

Чоловік поглянув униз на свої шкарпетки —одна брунатна, інша блакитна, — і його затуманений погляд враз прояснів. Він показав піднятий угору великий палець і зник у будинку.

— Цей чоловік... — мовила мати, хитаючи головою. — Ти в курсі, що одного разу він загубив власний торговельний центр?

— Він... Що?

— Хіба я не розповідала? Це був його перший великий контракт. Компанія твого тата чудово впоралася, і він віз клієнтів, аби показати результат роботи, але геть забув, де саме звів ту будівлю. Дезмонд кружляв містом майже протягом години, доки не помітив щось знайоме. Твій тато — надзвичайно обдарований інженер, але, присягаюся, пам’ять у нього дівоча. Інша річ Ґордон...

— Вони були не дуже схожі, чи не так?

Мати усміхнулася.

— Так було не завжди. Раніше вони все робили разом. Їхня трійця була нерозлийвода.

— Що? Навіть Ферґус?

— Навіть Ферґус. Але коли твоя бабуся померла, їхні шляхи розійшлися. Тоді Ґордон і почав вештатися з різними дивними людьми.

— У якому сенсі дивними?

— Ну, можливо, вони просто здавалися нам дивними, — відповіла мама з легким смішком. — Твій батько тоді починав кар’єру в будівельному бізнесі, а я навчалася в коледжі, тож ми були, як би ти сказала, нормальними. А от Ґордон не хотів бути нормальним. Його друзі лякали нас певною мірою. Ми ніколи не знали, що у них на думці, але точно, що нічого...

— Нічого нормального?

— Саме так. І більше за інших вони лякали твого батька.

— Чому?

Батько Стефані саме вийшов із будинку, цього разу взутий, та зачинив за собою вхідні двері.

— Думаю, він був більше схожий на Ґордона, ніж дозволяв собі показати, — тихо промовила мама, а потім батько сів у автівку.

— Усе, — гордовито оголосив він. — Я готовий.

Містер Едглей, украй задоволений собою, кивнув, пристебнув пасок безпеки та повернув ключ. Двигун ожив. Стефані помахала рукою Джасперу, восьмирічному сусідському хлопчику, якому від народження не пощастило з вухами. Поки батько виїжджав на дорогу та набирав швидкість, вони ледь уникнули зустрічі зі сміттєвим баком.

До офісу адвоката довелося їхати більше години, тож родина спізнилася на двадцять хвилин. Їх провели скрипучими сходами нагору, до задушливого кабінету, з великого вікна якого відкривався мальовничий вид на цегляну стіну сусіднього будинку. Ферґус і Берил вже були там. Вони не проминули нагоди виказати своє незадоволення тим фактом, що їх змусили чекати, і кидали сердиті погляди на годинник. Батьки Стефані сіли на вільні стільці, а вона стала за ними. Адвокат уважно спостерігав за новоприбулими крізь тріснуті окуляри.

— Тепер ми можемо розпочати? — гаркнула Берил.

Адвокат, низенький чоловік на ім’я Феджвік, який за будовою тіла та зовнішністю нагадував спітнілу кулю для боулінгу, спробував усміхнутися.

— Ми все ще чекаємо на одну людину, — мовив він.

Очі Ферґуса налилися кров’ю.

— На кого? — спитав він. — Більше нікого не лишилося, ми єдині брати Ґордона. На кого ми чекаємо? Це ж не якийсь благодійний фонд, правда? Ніколи не довіряв благодійним фондам. Їм постійно щось від тебе треба.

— Це... ні, це не благодійний фонд, — відповів Феджвік. — Щоправда, він попередив, що може трохи спізнитися.

— Хто попередив? — запитав батько Стефані. Адвокат опустив погляд на документ, що лежав перед ним.

— У нього дуже незвичне ім’я. Здається, ми чекаємо на містера Черептона Крутія.

— І хто це в біса такий? — роздратовано спитала Берил. — Звучить як... як... Ферґусе, як воно звучить?

— Звучить, наче він якийсь дивак, — мовив Ферґус, не зводячи погляду з Феджвіка. — Він же не дивак, правда?

— Відверто кажучи, я не знаю, — визнав Феджвік, і всі його мляві спроби усміхнутися потонули в нищівних поглядах Ферґуса і Берил. — Але я впевнений, що він скоро з’явиться.

Ферґус насупився, зіщуливши свої водянисті очі:

— Як ви можете бути впевненим у цьому?!

Феджвік завагався, не маючи аргументів, але наступної миті двері відчинилися, і до кімнати увійшов чоловік у рудувато-брунатному пальті.

— Вибачте за запізнення, — привітався він, зачиняючи за собою двері. — На жаль, ця затримка була вимушеною.

Усі в кімнаті витріщилися на нього, на його шарф і рукавички, сонцезахисні окуляри та пасма кучерявого волосся. Таке вбрання зовсім не відповідало теплій погоді, що стояла надворі. Стефані придивилася до волосся чоловіка. Зблизька воно здавалося якимось штучним.

Адвокат прочистив горло:

— Гм, то ви — Черептон Крутій?

— До ваших послуг, — відповів чоловік. Стефані могла б слухати його голос хоч цілий день. Навіть її недовірлива матір усміхнулася у відповідь на привітання Черептона, проте батько дивився з обережністю, яку Стефані ще ніколи не бачила на його обличчі. За мить цей вираз зник. Він увічливо кивнув та відвернувся до містера Феджвіка. Ферґус і Берил усе ще витріщалися на новоприбулого.

— У вас щось не так з обличчям? — спитала Берил.

Феджвік знову прочистив горло:

— Отже, якщо всі вже зібралися, давайте перейдемо до справи. Чудово. Це остання воля й заповіт Ґордона Едглея, востаннє доповнений приблизно торік. Ґордон був моїм клієнтом протягом останніх двадцяти років, і за цей час я добре узнав його, тож дозвольте висловити вам, його родино та... та друже, мої найглибші, найглибші...

— Так, так, так, — перервав його Ферґус, підводячи руку догори. — Можна пропустити цю частину? Ми вже вибилися з розкладу. Перейдемо одразу до майна. Хто отримає будинок? Хто отримає віллу?

— Кому дістануться статки? — спитала Берил, нахилившись уперед.

— Гонорари, — додав Ферґус. — Хто успадкує гонорари від книжок?

Стефані краєм ока поглянула на Черептона Крутія. Він притулився до стіни, сховавши руки в кишенях, і дивися на адвоката. Принаймні здавалося, що Черептон дивиться на адвоката: у цих окулярах він міг глядіти куди завгодно. Дівчинка перевела погляд назад на Феджвіка, коли той узяв зі стола аркуш паперу та почав зачитувати його зміст.

— «Моєму братові Ферґусу і його чарівній дружині Берил…» — оголосив він, і тут Стефані ледь стримала посмішку, — «…я залишаю свою автівку, свого човна та подарунок».

Ферґус і Берил закліпали очима.

— Його автівка? — перепитав Ферґус. — Його човен? Нащо він лишив мені човна?

— Ти ненавидиш воду! — мовила Берил, підвищуючи голос від злості. — У тебе морська хвороба!

— У мене справді морська хвороба, — уривчасто мовив Ферґус, — і він це знав!

— І у нас уже є автівка, — докинула Берил.

— І у нас уже є автівка! — повторив Ферґус.

Берил так нахилилася зі свого стільця, що ледь не лягла грудьми на письмовий стіл.

— Цей подарунок, — погрозливо прошипіла вона, — це статок?

Містер Феджвік нервово кашлянув, витягнув із ящика стола невеличку коробочку і легенько підштовхнув її до подружжя. Вони завмерли, витріщившись на коробочку, а потім одночасно простягнули до неї руки. Стефані спостерігала за тим, як дядько з тіткою ляскають одне одного по рукам, допоки Берил нарешті не вхопила коробочку і не відкрила її.

— Що там? — тихо допитувався Ферґус. —Там ключі від сейфа? Там... там номер банківського рахунку? Там... Що там? Жінко, що там?

Обличчя Берил сполотніло, а її руки нервово затряслися. Вона часто кліпала очима, аби стримати сльози, а потім повернула коробочку так, щоби всім було видно брошку розміром із підставку для келихів, яка лежала на плисовій подушечці. Ферґус здивовано витріщився.

— На ній навіть немає коштовних каменів, — промовила Берил придушеним голосом. Ферґус широко розкрив рота, наче риба, що опинилася на березі, й обернувся до Феджвіка.

— Що ще ми отримаємо? — запанікував він.

Містер Феджвік знову спробував видавити із себе усмішку:

— Ем... Довічну любов вашого брата?

Пронизливе жалібне виття розрізало тишу, і тільки за мить Стефані усвідомила, що його джерелом була Берил. Феджвік повернувся до заповіту, намагаючись ігнорувати вбивчі погляди Ферґуса та його дружини.

— «Моєму доброму другові та наставнику Черептону Крутію я лишаю наступну пораду. Твій шлях належить лише тобі, і я не хочу впливати на тебе, але іноді найстрашніший ворог, із яким ми маємо зустрітися, — це ми самі, а найважливіша битва — це битва з темрявою всередині нас. Наближається буря. Ключ від безпечної бухти сховано, але, можливо, він лежить просто у нас під носом».

Стефані разом з усіма поглянула на містера Крутія. Вона знала, що він чимось відрізняється від інших, знала це з першого погляду — було у ньому щось незвичайне, щось загадкове, щось небезпечне. Черептон лише схилив голову нижче — і то була єдина реакція на почуте. Чоловік ніяк не пояснив, що значило повідомлення Ґордона.

Ферґус погладив дружину по коліну:

— Бачиш, Берил? Автівка, човен, брошка... Не так вже й погано. Він міг дати нам якусь дурну пораду.

— Стули пельку! — прошипіла Берил, і Ферґус глибше втиснувся у свій стілець.

Містер Феджвік читав далі:

— «Моєму другому братові, Дезмонду, щасливчику нашої родини, я залишаю його дружину. Гадаю, вона тобі сподобається», — Стефані помітила, як її батьки стиснули долоні одне одного і сумно усміхнулися. — «І якщо ти вже відбив у мене дівчину, можливо, тобі захочеться відвезти її до моєї вілли у Франції, яку я також залишаю тобі».

— Вони отримають віллу?! — скрикнула, підводячись, Берил.

— Берил, — мовив Ферґус, — будь ласка...

— Ти хоч знаєш, скільки коштує ця вілла? —правила своєї Берил із таким виглядом, наче вона ось-ось кинеться на батьків Стефані. — Ми отримали брошку, а вони — віллу?! Їх усього лише троє! У нас Керол і Кристал! Нас більше! Нам не завадило б трохи вільного місця! Чому вони заслуговують на віллу?! — вона штовхнула до них коробочку. — Міняймося!

— Місіс Едглей, будь ласка, поверніться на своє місце, інакше ми не зможемо продовжити, — заблагав містер Феджвік, і Берил, кинувши кілька розлючених поглядів, усе ж таки всілася.

— Дякую, — мовив Феджвік. Йому вже, справді, було досить вражень на сьогодні. Адвокат облизав губи, поправив окуляри та знову занурився у заповіт. — «Коли я про щось і шкодую в житті, то лише про те, що у мене немає дітей. Іноді я дивлюся на те, що народили на цей світ Ферґус та Берил, і розумію, як мені пощастило... Але бувають моменти, коли ця думка розбиває моє серце. Тож, нарешті, моїй небіжці Стефані...»

Стефані широко розплющила очі. Що? Вона щось отримає? Залишити віллу її батькам було недостатньо для Ґордона?

Феджвік читав далі:

— «Світ більший, ніж ти думаєш, і страшніший, ніж ти здатна уявити. Єдина річ, що чогось вартує у житті, — це можливість бути чесним із самим собою, а єдина гідна мета — пошук себе».

Дівчина відчувала на собі погляди Ферґуса та Берил і докладала усіх зусиль, аби не звертати на них уваги.

— «Поводься так, щоб твої батьки пишалися тобою, щоб вони раділи тому, що ти живеш із ними під одним дахом, бо я лишаю тобі все майно, усі права та гонорари. Ти вступиш у володіння спадщиною, щойно тобі виповниться вісімнадцять. Взагалі, я хотів би скористатися останньою можливістю, аби сказати вам, що певною мірою я люблю вас усіх. Навіть тих, хто не дуже мені подобається. Це про тебе, Берил».

Феджвік зняв окуляри та підвів очі.

Стефані усвідомлювала, що всі погляди прикуті до неї, але не мала жодної гадки, що потрібно сказати. Ферґус із відкритим ротом знову став схожим на викинуту на берег рибу, а Берил тицяла в неї своїм довгим вказівним пальцем і марно намагалася щось промовити. Батьки теж мовчали, приголомшено дивлячись на дочку. Лише Черептон Крутій зрушив з місця, підійшов до неї та обережно торкнувся руки.

— Мої вітання, — мовив він і попростував до виходу. Щойно за ним клацнули двері, до Берил повернувся голос.

— ЇЙ?! — заволала вона. — ЇЙ?!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Того пообіддя Стефані разом із матір’ю вирушили з Гаґарда до маєтку Ґордона. За п’ятнадцять хвилин вони вже були на місці. Мама, відчинивши парадні двері, відступила вбік.

— Власниця будинку заходить першою, —кивнула вона з легкою усмішкою, і Стефані увійшла всередину. Дівчина не сприймала будинок як свою власність — ця думка була занадто безглуздою. Навіть якщо, відповідно до закону, батьки були опікунами, допоки їй не виповниться вісімнадцять, все одно — як їй може належати цілий будинок? Скільком іще дванадцятирічним дітям належать будинки?

Ні, надто безглузда думка. Надто штучна. Надто божевільна. Саме у стилі Ґордона.

Вони ходили будинком, який здавався їм великим, тихим і порожнім. Тепер усе було інакшим. Стефані усвідомила, що починає по-іншому дивитися на меблі, килими й картини. Чи подобаються їй вони? Чи згодна вона з вибором кольору або тканини? Варто визнати, що Ґордон мав гарний смак. Мама зізналася, що, якби довелося, вона б майже нічого не змінювала в будинку. Деякі картини трохи дратували її, але в цілому меблювання було вишуканим і стриманим, як і належить справжнім маєткам.

Насправді вони ще не вирішили, що робити з будинком. Останнє слово лишалося за Стефані, але її батьки мали враховувати ще й віллу. Володіти трьома будинками водночас — це трохи занадто. Тато запропонував продати віллу, але мама не хотіла втрачати таке затишне місце.

Також батьки говорили з нею про освіту, і Стефані розуміла, що ця розмова тільки починається. Щойно вони вийшли з кабінету містера Феджвіка, батьки одразу ж застерегли дівчину: ці новини в жодному разі не мають запаморочити їй голову. «Нещодавні події, — казали вони, — аж ніяк не означають, що ти залишиш навчання та перестанеш думати про коледж. Тобі слід стати незалежною, аби самостійно заробляти на життя».

Стефані слухала повчання, час від часу кивала головою та бурмотіла щось стверджувальне, коли це було доречно. Вона вирішила не пояснювати, що і сама зацікавлена в коледжі й у тому, щоб знайти власний шлях у світі. Інакше їй ніколи не вдасться вибратися з Гаґарда. Дівчина не збиралася просто так відмовлятися від свого майбутнього лише через те, що на неї звалилося трохи грошей.

Стефані з мамою витратили чимало часу на огляд першого поверху, і коли вони дісталися сходів, годинник уже пробив п’яту. Закінчивши на сьогодні, вони зачинили будинок і покрокували до автівки. Тільки-но мама з донькою забралися всередину, як перші краплі дощу впали на лобове скло. Стефані пристебнула пасок безпеки, а місіс Едглей повернула ключ запалювання.

Автівка почала тріщати, потім заревіла і раптом заглухла. Мама кинула збентежений погляд на Стефані:

— Упс.

Вони вийшли назовні та відкрили капот.

— Ну, — мовила жінка, дивлячись на двигун, — принаймні він усе ще тут.

— Ти бодай щось знаєш про двигуни? — спитала Стефані.

— Для цього в мене є чоловік. Двигуни та горішні полиці — ось для чого вигадали чоловіків.

Стефані подумки залишила собі примітку —дізнатися все про двигуни до того, як їй виповниться вісімнадцять. А от полиці не дуже її цікавили.

Мати витягнула із сумки мобільний і зателефонувала батькові, але той був зайнятий на роботі та ніяк не міг дістатися до них аж до пізнього вечора. Тому вони повернулися до будинку, звідки місіс Едглей викликала механіка, якого довелося чекати майже сорок хвилин.

Сильний дощ струменів із сірого похмурого неба, коли з-за рогу вулиці, розхлюпуючи калюжі на своєму шляху, з’явилась вантажівка. Мама Стефані, сховавши голову під курткою, вибігла назустріч. Дівчинка бачила, як великий собака в кабіні вантажівки спостерігав за механіком, що вийшов до їхньої автівки. За кілька хвилин змокла мама повернулася до будинку.

— Механік не зможе відремонтувати нашу машину на місці, — повідомила жінка і викрутила куртку на ґанку. — Тому він відбуксує її до автостанції. Це не забере багато часу.

— А нам стане місця вдвох у кабіні?

— Ти можеш сидіти в мене на колінах.

— Мамо!

— Або я можу сидіти на колінах у тебе.

— А можна я залишуся тут?

Місіс Едглей здивовано подивилася на доньку:

— Сама?

— Будь ласка! Ти ж сказала, що це ненадовго, а я б хотіла ще роздивитися все тут, наодинці.

— Ну, не знаю, Стеф...

— Будь ласочка! Я раніше вже залишалася сама. Я нічого не зламаю, обіцяю!

Мати розсміялася.

— Тоді добре. Я повернуся десь за годинку, гаразд? Максимум за півтори, — вона швидко поцілувала доньку в щоку. — Телефонуй мені, коли щось знадобиться.

Жінка вибігла назовні, застрибнула до кабіни й сіла поруч із собакою, який негайно обслинив їй усе обличчя. Стефані спостерігала, як їхня автівка на буксирі дедалі зменшувалася, а потім геть зникла із поля зору.

Тепер, лишившись на самоті, дівчинка отримала змогу дослідити будинок дещо ретельніше. Вона піднялася сходами та попростувала до кабінету Ґордона.

Його видавець, Шимас Т. Степ із видавництва «Арк Лайт Букс», телефонував їм того дня — висловив свої співчуття та довідався щодо стану останньої книги Ґордона. Мати Стефані пообіцяла з’ясувати, чи встиг Ґордон завершити рукопис, а якщо встиг, то вона його надішле. Містер Степ дуже хотів видати цю книгу, бо був певний, що вона надовго затримається серед справжніх бестселерів. «Мертві письменники продаються краще», — мовив він таким тоном, ніби схвалював розумний маркетинговий хід Ґордона.

Стефані висунула ящик робочого стола і знайшла рукопис — охайний стос аркушів. Дівчинка обережно витягла його та поклала на стіл, намагаючись не зім’яти. На першій сторінці була лише назва, написана жирним шрифтом:

«І задощила темрява над ними»

Рукопис був товстим і важкеньким, як і всі книжки Ґордона. Стефані прочитала більшість із них, і, якщо не зважати на певні недоліки, творчість дядька їй подобалася. У його історіях зазвичай мовилося про людей, здатних творити неймовірні дивовижі, про чудернацькі та жахливі події, які призводили до трагічної смерті. Стефані визначила для себе закономірність, за якою її дядько виписував сильного і шляхетного героя, а потім упродовж сюжету регулярно піддавав його жорстоким тортурам, аби вибити з нього усю пиху. Отож, у фіналі герой був принижений та отримував важливий життєвий урок. А потім автор його вбивав, зазвичай у найганебніший спосіб. Читаючи чергову книжку, Стефані майже чула, як Ґордон весело і зловтішно сміється в її голові.

Дівчина обережно перегорнула титульну сторінку, відклавши її текстом униз поруч із рукописом, і почала читати. Стефані не збиралася витрачати на це багато часу, проте швидко занурилася в читання і жадібно поглинала кожне слово, забувши про скрипучий старий будинок та зливу.

Раптом задзвонив мобільний. Від несподіванки вона аж підстрибнула. Дві години минули, наче мить. Натиснувши на кнопку відповіді, дівчинка притулила телефон до вуха.

— Привіт, люба, — почула вона мамин голос. — У тебе там усе гаразд?

— Так, — відповіла Стефані. — Просто зачиталася.

— Сподіваюся, не однією з отих книжок Ґордона? Стеф, він писав про жахливих монстрів та інші страхіття, а також про поганих людей, які ще гірші за монстрів. Тобі потім снитимуться жахіття.

— Ні, мамо, я... Я тут словник читаю.

Навіть тиша у телефоні пролунала скептично.

— Словник? — спитала мати. — Серйозно?

— Та-а-ак, — протягнула Стефані. — Ти знала, що є таке слово «бентега»?

— Ти навіть дивніша за батька, ти в курсі?

— Ну, я підозрювала... То що, автівку вже полагодили?

— Ні, я через це й телефоную. Вони ніяк не можуть її завести, та ще й дорогу до тебе розмило. Я викличу таксі, доїдемо, куди можливо, а звідти спробую дійти пішки. Але на це піде години дві чи, може, й більше.

Стефані не могла втратити таку нагоду. З раннього дитинства вона надавала перевагу власному товариству перед товариством інших, але ще ніколи дівчина не ночувала наодинці, без батьків десь неподалік. Ледь відчутний присмак свободи пощипував їй язика.

— Мамо, усе гаразд, не треба. Мені й тут добре.

— Я в жодному разі не полишу тебе саму в тому дивному будинку!

— Це не дивний будинок — просто будинок Ґордона. І тут добре. Немає жодного сенсу прориватися сюди — на вулиці шалена злива.

— Люба, на це піде не так багато часу.

— Та тобі й вічності не вистачить. Де саме розмило дорогу?

Мати зробила паузу.

— На мосту.

— На мосту? І ти збираєшся пройти пішки від мосту аж сюди?

— Якщо я йтиму швидко...

— Мамо, не кажи дурниць! Хай тато за тобою заїде.

— Сонечку, ти певна?

— Мені тут подобається, справді. То що, гаразд?

— Ну, гаразд, — неохоче погодилась мама. —Але завтра вранці я заїду за тобою, добре? І ще: я бачила якусь їжу в буфеті, тому зроби собі щось поїсти, як зголоднієш.

— Добре. Тоді побачимося завтра.

— Телефонуй мені, коли щось знадобиться або просто захочеш поговорити.

— Обов’язково. Добраніч, мамо!

— Я тебе люблю!

— Я знаю.

Стефані скинула виклик і посміхнулась. Вона сховала телефон у кишеню куртки, закинула ноги на стіл, відкинулась на спинку стільця та знову занурилася в рукопис.

Наступного разу, коли її погляд впав на годинник, той показував північ. Злива вщухла. Якби у цей час Стефані була вдома, то вже лежала б у ліжку. Дівчинка кліпнула втомленими очима, підвелася і спустилася вниз на кухню. Попри заможність, успішність й вишуканий смак, Ґордон був доволі невибагливим чолов’ягою щодо їжі — і Стефані подякувала за це небесам. Окрім черствого хліба й жменьки перестиглих фруктів, на кухні знайшлося печиво, пластівці, в холодильнику — молоко, термін придатності якого спливав лише за добу. Стефані зробила собі перекус і пішла до вітальні, де увімкнула телевізор. Вона вже майже вмостилася на дивані, аж раптом задзвонив домашній телефон.

Дівчина кинула погляд на апарат, що лежав на столі біля її ліктя. Хто може телефонувати сюди? Усі, хто знає, що Ґордон помер, не телефонуватимуть, бо знають, що він помер, а повідомляти цю новину тим, хто ще не знає, їй не надто кортіло. Може, то її батьки, але чому не зателефонували на мобільний?

Усвідомивши, що вона, як нова власниця будинку, має відповідати на дзвінки, Стефані підняла слухавку та приклала її до вуха:

— Алло?

Тиша.

— Алло? — повторила Стефані.

— Хто це? — почувся чоловічий голос.

— Перепрошую, — мовила Стефані, — з ким ви хочете поговорити?

— Хто це? — повторив голос, цього разу з більшим роздратуванням.

— Якщо ви шукаєте Ґордона Едглея, — сказала Стефані, — то, на превеликий жаль, він...

— Я знаю, що Едглей помер, — відрубав чоловік. — Ти хто? Як тебе звати?

Стефані завагалася.

— Навіщо вам моє ім’я? — спитала вона.

— Що ти робиш у тому будинку? Чому ти в його будинку?

— Якщо хочете, зателефонуйте завтра...

— Я не хочу, зрозуміло? Слухай сюди, дівчисько, якщо ти вплутаєшся у плани мого хазяїна, його це дуже засмутить. А він не та людина, яку варто засмучувати, ясно тобі? Тепер кажи, хто ти!

Стефані мимоволі помітила, що її руки тремтять. Вона змусила себе заспокоїтися і швидко змінила страх на гнів.

— Моє ім’я вас не стосується, — мовила вона. — Якщо хочете поговорити з кимось, зателефонуйте завтра у пристойний час.

— Не смій розмовляти зі мною таким тоном! — прошипів чоловік.

— Добраніч! — рішуче сказала Стефані.

— Не смій розмовляти зі мною...

Але Стефані вже повісила слухавку. Раптом ідея провести цілу ніч наодинці перестала бути настільки привабливою, як раніше. Вона хотіла вже зателефонувати батькам, проте відкинула ці думки, вважаючи їх занадто дитячими. «Не треба їх хвилювати, — подумала дівчинка. — Не треба хвилювати через щось настільки...»

Хтось важко гупнув у парадні двері.

— Відчиняй! — крізь стукіт почувся чоловічий голос. Стефані підвелася, не зводячи очей з коридору. За матовим склом вхідних дверей вона побачила темний силует. — Відчиняй ці кляті двері!

Стефані відступила до каміна. Серце шалено стукотіло в грудях. Не було жодного сенсу вдавати, що нікого немає вдома, — цей непроханий гість знав, що вона тут. Але, якщо поводитися тихо, може, він поступиться й піде геть? Знадвору почулася зла лайка. Стукіт наростав. Двері аж трусилися від ударів.

— Відчепіться від мене! — прокричала Стефані.

— Відчиняй двері!

— Ні! — крикнула вона у відповідь. Їй сподобалося кричати — це відганяло страх. — Я телефоную до поліції! Телефоную просто зараз!

Удари негайно стихли, і Стефані побачила, як силует віддаляється від дверей. Невже вдалося? Невже вона залякала його? Раптом дівчина згадала про чорний хід: чи там зачинені двері? Так, звісно зачинені... Вони мають бути зачинені. Але вона не була певна щодо цього. Стефані витягнула з каміна коцюбу й потягнулася за телефоном, коли раптом почула стукіт у вікно за спиною.

Вона закричала й відстрибнула геть. Штори були відкриті, але за вікном стояла глуха ніч, отож Стефані не могла нічого побачити.

— Ти там сама? — почувся знайомий голос. Тепер у ньому звучали глузливі нотки: він грався з нею.

— Ідіть геть! — голосно промовила дівчина, тримаючи коцюбу напоготові, так, щоб він міг її бачити. Чоловік розсміявся.

— І що ти збираєшся вдіяти? — спитав він.

— Я збираюся розкроїти вам голову! — проверещала у відповідь Стефані. Всередині неї бурлила суміш страху й гніву. За вікном знову почувся сміх.

— Я просто хочу потрапити всередину, — мовив чоловік. — Відчини мені двері, дівчисько. Впусти мене.

— Поліція вже їде сюди, — сказала вона.

— Ти брешеш.

Вона все ще не могла розгледіти анічогісінько за вікном, а от невідомий гість бачив усе. Стефані ворухнулась у напрямку телефону і схопила слухавку.

— Не роби цього, — почувся голос.

— Я викликаю поліцію.

— Дорогу заблоковано, дівчисько. Викличеш їх — і я вломлюся всередину та вб’ю тебе ще за кілька годин до того, як приїдуть копи.

Страх перетворився на справжній жах. Стефані заклякла. Вона не плакала вже кілька років, а зараз була ладна розридатися; в її очах забриніли сльози.

— Чого вам треба? — гукнула Стефані у темряву. — Навіщо ви хочете увійти?

— Нічого особистого, дівчисько. Мене просто направили сюди, аби я дещо забрав. Впусти мене. Я роздивлюся, знайду те, що треба, та піду. Жодна гарненька волосинка не впаде з твоєї гарненької голови, обіцяю. Відчини двері, просто зараз.

Стефані стиснула коцюбу в руках та похитала головою. Тепер вона вже плакала по-справжньому, сльози котилися по її щоках.

— Ні, — промовила дівчинка.

Кулак незнайомця пробив вікно, вкриваючи килим уламками скла. Стефані заволала і, спотикаючись, пошкутильгала назад. Чоловік не зводив із неї погляду палаючих очей і заповзав усередину, не зважаючи на скло, що впивалося в тіло. Коли його нога торкнулася підлоги, дівчинка кинулася з кімнати до вхідних дверей, намагаючись намацати замок.

Сильні руки обхопили її зі спини. Стефані заверещала, коли її підхопили в повітря та потягнули назад. Вона відбивалась, брикаючи ногами по гомілках нападника. Чоловік крекнув і відпустив її. Стефані викрутилась, намагаючись влучити коцюбою йому в обличчя, проте він перехопив зброю та вирвав її з рук дівчинки. Вільною рукою нападник вчепився у горло Стефані та потягнув її назад до вітальні.

Штовхнувши свою жертву до крісла, нічний злодій навалився на неї усім тілом, і як не пручалася дівчинка, звільнитися від міцної хватки не виходило.

— То що, — сказав чоловік, криво посміхнувшись. — Чому тобі просто не віддати мені ключа, маленьке дівчисько?

Саме у цей момент парадні двері злетіли з петель і до будинку увірвався Черептон Крутій.

Нападник вилаявся, відпустив Стефані та розмахнувся коцюбою, але Черептон кинувся просто на нього і вдарив злодія так сильно, що його голова ледь не злетіла з плечей. Той приземлився на спину, але швидко підскочив на ноги, коли Черептон наблизився знову.

Злочинець метнувся вперед. Вони зчепилися й обидва перекинулись через диван. Черептон втратив свого капелюха. Стефані побачила, як щось біле зблиснуло над його шарфом.

Суперники підвелися на ноги, продовжуючи боротися. Незнайомець ударив Черептона в обличчя, від чого його сонцезахисні окуляри відлетіли в інший бік кімнати. Черептон пірнув униз, схопив чоловіка за пояс і перекинув через стегно. Злодій гепнувся об підлогу.

Він знову вилаявся, а потім згадав про Стефані й кинувся до неї. Дівчинка вистрибнула з крісла за мить до того, як злодій встиг її упіймати. Шлях йому заступив Черептон, який потужним копняком звалив його з ніг. Нападник вдарився підборіддям об маленький журнальний столик і заскиглив від болю.

— Думаєш, що зможеш мене зупинити? — заволав він, намагаючись підвестися. Його коліна дрижали. — Ти хоч знаєш, хто я?

— І гадки не маю, — відповів Черептон.

Чоловік сплюнув кров’ю й зухвало вишкірився.

— Проте я знаю, хто ти. Мій хазяїн розповів про тебе, детективе, і тобі не вдасться просто так мене зупинити. Покажи, на що ти здатен!

Черептон стенув плечима, і здивована Стефані побачила, як вогняна куля спалахнула в його руці. Він пожбурив цю кулю в супротивника, і той зайнявся полум’ям. Але злодій навіть не скрикнув від болю, лише відкинув голову і вибухнув реготом. Полум’я пожирало його, проте не спалювало.

— Ще! — реготав він. — Кидай в мене ще!

— Ну, якщо ти наполягаєш…

На цих словах Черептон витягнув із пальта старомодний револьвер і вистрелив. Пістолет трохи сіпнувся від віддачі. Куля влучила чоловікові у плече. Він заволав, спробував побігти, але спіткнувся. Шкутильгаючи й постійно ухиляючись, аби в нього не влучили знову, незнайомець дістався до дверей. Засліплений вогнем, він врізався у стіну, але зрештою зміг вибратися надвір.

Стефані витріщилася на двері, намагаючись усвідомити те, що сталося.

— Ну, — порушив тишу Черептон, — таке не щодня побачиш.

Вона обернулася. Волосся впало з голови Черептона разом із капелюхом. У запалі бійки вона помітила молочно-білий скальп, тож, обертаючись, дівчинка очікувала побачити голомозого альбіноса. Але ні. Зараз, коли Крутій стояв без окулярів і зі спущеним шарфом, не лишалося жодних сумнівів: у нього не було плоті, не було шкіри, не було очей і взагалі обличчя.

Замість голови — лише голий череп.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон відклав свій револьвер та вийшов у коридор. Він пильно вдивлявся у темряву. Пересвідчившись, що жоден палаючий підстрелений злодій не тиняється десь поряд, рятівник повернувся до будинку і підняв з підлоги двері, буркочучи щось собі під ніс від напруги. Він повернув двері на місце, притуливши їх до отвору, знизав плечима та увійшов до вітальні, де все ще стояла Стефані й витріщалася на нього.

— Вибач мені за двері, — мовив Черептон.

Стефані мовчки витріщалася.

— Я заплачу за ремонт.

Стефані мовчки витріщалася.

— Хоча знаєш, це все ще добрі двері. Міцні такі.

Усвідомивши, що Стефані тільки й могла, що витріщатися, він знову знизав плечима, зняв із себе пальто, охайно згорнув його та перекинув через спинку стільця. Потім підійшов до розбитого вікна та почав збирати уламки скла.

Тепер, коли Черептон позбувся пальта, Стефані зрозуміла, наскільки той був худий. Костюм — варто визнати, доволі елегантний — висів на ньому, наче справжній лантух. Дівчинка спостерігала, як він збирає розбите скло, і раптом побачила кістку між рукавом і рукавичкою. Черептон озирнувся і спитав:

— Куди мені подіти все це скло?

— Не знаю, — тихо відповіла Стефані. — Ви скелет...

— Твоя правда, — мовив той. — Здається, раніше у Ґордона був сміттєвий бак на задвірках. Може, викинемо скло туди?

Стефані кивнула.

— Так, добре, — сказала вона, спостерігаючи, як Черептон виносить із кімнати купу уламків скла. Усе своє життя вона чекала на щось, що витягне її з нудного й сірого світу повсякдення — а тепер, коли це «щось» дійсно трапилося, Стефані не мала жодної гадки, що робити. Запитання — стільки різних запитань! — випереджали одне одного в її голові, змагаючись за право прозвучати першим.

Черептон повернувся до кімнати, і вона поставила своє перше запитання:

— То ви знайшли його?

— Так, без проблем. Смітник був на тому ж місці, що й завжди.

— Тоді добре...

Якби запитання були людьми, то всі вони втупили б у неї розчаровані погляди. Стефані напружилася, аби зібрати думки докупи.

— Ти назвала йому своє ім’я? — спитав Черептон.

— Що?

— Твоє ім’я. Чи назвалася ти йому?

— Та ні...

— Добре. Коли знаєш чиєсь справжнє ім’я, одразу здобуваєш над ним владу. Але навіть отриманого при народженні імені — як-то Стефані — для цього вистачило б.

— Для чого саме?

— Це знання дає йому владу над тобою, і він може змусити тебе робити все, що схоче. Якби той злодій знав твоє ім’я та що з ним робити, цього б вистачило. Лячна думка, правда?

— Що тут коїться? — у розпачі спитала Стефані. — Хто це був? Чого він хотів? Зрештою, хто ви такий?

— Я — це я, — відповів Черептон. Він підібрав свого капелюха й перуку та поклав їх на стіл. — Щодо нього... Не знаю, хто то був. Ніколи не бачив його раніше.

— Ви вистрелили в нього.

— Твоя правда.

— І підпалили.

— То є так.

Ноги Стефані зробилися ватними, усі думки змішалися.

— Містере Крутій, ви скелет.

— А, добре, повернімося до головного. Так. Я, як ти кажеш, скелет. Уже кілька років як скелет.

— Я втрачаю глузд?

— Сподіваюся, що ні.

— То ви справжній? Ви існуєте насправді?

— Напевно.

— Тобто ви не певні, існуєте ви чи ні?

— Відносно певний. Розумієш, я можу помилятися. Можливо, я — це якась химерна галюцинація, вигадка власної свідомості.

— Ви можете бути вигадкою власної свідомості?

— Траплялися й дивніші речі. І продовжують траплятися з тривожною постійністю.

— Це надто химерно.

Черептон сховав руки до кишень і підвів голову. У нього не було очних яблук, тому важко було зрозуміти, дивився він на неї чи ні.

— Знаєш, я зустрівся із твоїм дядьком за схожих обставин. Ну, певною мірою схожих. Проте він був п’яний. Ми були в барі, і його знудило на мої черевики. Тож, гадаю, обставини не надто схожі, проте в обох випадках йдеться про зустріч, тому... Я хочу сказати, що в нього були певні проблеми, і я був поруч, аби простягнути руку допомоги. Зрештою, ми стали друзями. Добрими друзями, — він схилив голову. — Здається, ти зараз знепритомнієш.

Стефані повільно кивнула.

— Я ще ніколи не втрачала свідомість, але, гадаю, ви маєте рацію.

— Тебе спіймати, як впадеш, або?..

— Якщо вам не важко.

— Без проблем.

— Дякую.

Стефані ледь усміхнулася, а потім темрява затуманила її зір, і вона зрозуміла, що падає. Останнім, що вона побачила, був Черептон Крутій, який кинувся до неї через кімнату.

Прокинулась Стефані на дивані, укрита ковдрою. Темну кімнату освітлювали дві лампи в закутках. Дівчинка глянула на розбите вікно, яке тепер було забите дошками. Ще вона чула стукіт із коридору. Коли їй стало сил, вона повільно підвелася та вийшла з вітальні.

Черептон Крутій знову намагався навісити двері на петлі. Він закатав рукав на лівиці аж до ліктя. «До ліктьової кістки, — виправила себе Стефані, доводячи, що перший рік біології не минув марно. — Чи до променевої кістки? Чи до обох?» Вона почула, як Черептон щось бурмоче собі під ніс. Щойно побачивши дівчину, він жваво кивнув:

— О, ти прокинулася.

— Ви полагодили вікно.

— Я б сказав, залатав його. У Ґордона знайшлося кілька дощок, тож я зробив, що міг. Якби ж мені так само пощастило з дверима... Знаєш, вибити їх було набагато простіше, аніж повісити назад. Як почуваєшся?

— Усе гаразд, — відповіла Стефані.

— Горнятко чаю з цукром тобі зараз не завадить.

Він полишив двері та провів дівчинку до кухні. Там Стефані всілася за стіл, поки Черептон кип’ятив воду.

— Зголодніла? — спитав він, коли вода закипіла, проте Стефані похитала головою. — Молока? — Дівчина кивнула. Черептон додав молоко та кілька ложок цукру до чаю, швидко перемішав і поставив горнятко на стіл навпроти Стефані. Вона відпила трохи: чай був гарячим, але смачним.

— Дякую, — мовила Стефані. Черептон знизав плечем. Деякі з його жестів важко було розшифрувати через відсутність обличчя, проте це знизування вона сприйняла як «нема за що».

— То була магія? Оте полум’я та вибиті двері?

— Так.

Вона пильніше придивилась до нього.

— Як ви розмовляєте?

— Перепрошую?

— Яким чином ви розмовляєте? Ви рухаєте ротом, коли говорите, проте у вас немає язика, немає губів, немає голосових зв’язок. Розумієте, я знаю, яким має бути скелет, бачила усілякі діаграми, моделі й таке інше... Так от, єдине, що тримає скелет разом, — це м’язи, шкіра та зв’язки. Чому ви не розпадаєтесь?

Він знову знизав плечима, цього разу обома.

— Ну, це теж магія.

Стефані поглянула на Черептона.

— То магія — доволі зручна річ.

— Ага, вона така.

— А як щодо, ну, нервових закінчень? Ви можете відчувати біль?

— Можу, але це не погано. Зрештою, біль дозволяє усвідомити, що ти живий.

— А ви живий?

— Ну, формально ні, але...

Вона зазирнула в його порожню очницю.

— У вас є мозок?

Він розсміявся.

— Ні, в мене немає мозку чи будь-яких інших органів, але у мене є свідомість, — Черептон поклав на місце молоко та цукор. — Відверто кажучи, це навіть не мій череп.

— Що?!

— Не мій, кажу. Мій череп вкрали, а цей я виграв у покер.

— Тобто це навіть не ваш череп? І як він вам?

— Нормально, згодиться. Допоки я нарешті не поверну власний. У тебе відраза на обличчі?

— Я просто... Хіба це не химерно? Мабуть, це все одно як носити чужі шкарпетки.

— З часом звикаєш.

— Що з вами сталося? — спитала Стефані. —Ви народилися вже таким?

— Ні, я народився цілком нормальним. Шкіра, органи і все інше. Навіть доволі пристойне обличчя, наскільки я можу про це судити.

— А що сталося потім?

Черептон схилився над столом, склавши руки на грудях.

— Я вплутався в магію. У ті часи — в часи, коли я був, як то краще сказати, живий, — довкола вешталися доволі небезпечні люди. Темрява могла змінити цей світ назавжди. То була війна, розумієш. Таємна, але все ж таки війна. І був там маг на ім’я Меволент, гірший за решту, і була в нього армія, а ті, хто не захотів коритися, мусили так чи інакше йому протистояти. Зрештою, після довгих років боротьби ми почали вигравати. Меволент втрачав підтримку, його сили слабшали — він був близький до поразки. Тож злий чаклун завдав останнього нищівного удару по всіх ватажках із нашого боку.

Стефані уважно дивилася на Черептона й тонула в його голосі.

— Я гнався за його помічником, його правицею, який приготував для мене жахливо вишукану пастку. Я нічого не підозрював аж до останнього моменту, коли вже нічого не можна було змінити. Отже, я помер. Він убив мене. Двадцять третього жовтня моє серце перестало битися. Вони насадили моє тіло на палю і привселюдно спалили. Мене використали як попередження — вороги завжди використовували тіла вбитих ватажків як попередження — і, на мій жах, це спрацювало.

— Що ви маєте на увазі?

— Усе змінилося — і не на нашу користь. Ми почали втрачати позиції. Меволент набирався сили. Я не міг цього витримати, тож повернувся.

— Ви просто... просто повернулися?

— Це... складно пояснити. Після смертія нікуди не дівся. Щось тримало мене там, змушувало спостерігати за всім. Ніколи не чув про таке ні до того, ні після, але саме це сталося зі мною. Тож коли ситуація була вже гірше нікуди, я прокинувся, наче мішок із кістками. У буквальному сенсі. Вони зібрали докупи мої кістки, поклали у мішок і кинули в річку. Як розумієш, для мене то був неймовірний досвід.

— А що трапилося потім?

— Я зібрав себе докупи — знову буквально, —що було доволі боляче, потім вибрався з річки та повернувся до битви. Врешті-решт, ми перемогли. Після поразки Меволента я полишив усе й почав працювати сам. Уперше за останні кількасот років.

Стефані кліпнула очима.

— Кількасот?

— То була довга війна.

— Той чоловік... він назвав вас детективом.

— Напевно, йому відома моя репутація, — мовив Черептон, випрямляючись. — Тепер я розгадую таємниці.

— Серйозно?

— Ще й непогано виходить.

— То що: зараз ви вистежуєте свій череп?

Черептон поглянув на неї. Якби в нього були очі, він, певно, кліпнув би ними.

— Ну, непогано було б його повернути, але...

— Хіба він не потрібен вам, щоб... Ну, знаєте, спочити з миром?

— Та ні, не дуже.

— Чому ж його вкрали? Це було також попередження?

— О, ні! — розсміявся Черептон. — Це було десь зо десять-п’ятнадцять років тому. Поки я спав, до мене підбігли якісь маленькі гобліни та зняли мій череп просто з хребта. Я й не помітив до наступного ранку.

— Ви не відчули цього? — насупилася Стефані.

— Ну я ж казав, що тієї миті я спав. Можна сказати, медитував. Я не бачу, не чую й не відчуваю геть нічого під час медитації. До речі, ти таке пробувала?

— Ні.

— Дуже заспокоює. Гадаю, тобі сподобається.

— Вибачте, я все ще думаю про ваш загублений череп.

— Я не губив його, — мовив він у свій захист. — Його вкрали.

Тепер Стефані почувалася краще. Їй було важко повірити, що вона втратила свідомість. Втратила свідомість! Наче якась бабця. Дівчинка пильно поглянула на Черептона:

— У вас було незвичайне життя, чи не так?

— Гадаю, й досі є. Воно ще не скінчилося. Ну, формально скінчилося, але ж...

— А ви ні за чим не сумуєте?

— Щодо чого?

— Щодо справжнього життя.

— Порівняно з тим часом, який я провів у цьому стані, формально я прожив якусь незбагненно коротку мить. Важко сумувати за серцебиттям у грудях, коли майже не пам’ятаєш його.

— То ви ні за чим не сумуєте, так?

— Гм... Гадаю, що сумую за волоссям. За тим, яке воно... було. Просто тут, на моїй голові. Так, я сумую за своїм волоссям, — він витягнув кишенькового годинника та різко смикнув черепом назад. — Овва, ти тільки подивись-но, котра година! Стефані, мені вже час іти.

— Іти? Куди?

— Думаю, настав час дещо з’ясувати. По-перше, чому того милого пана відправили сюди. По-друге, хто саме його відправив.

— Ви не можете залишити мене тут на самоті, — мовила Стефані, крокуючи за ним до вітальні.

— Можу, — виправив її Черептон. — Тут ти у цілковитій безпеці.

— Парадні двері вибиті!

— Ну, так. Ти будеш у цілковитій безпеці, допоки вони не зайдуть через парадний вхід.

Черептон накинув на себе пальто, але дівчинка висмикнула його капелюх.

— Ти береш мого капелюха в заручники? —підозріло спитав Черептон.

— Або ви лишаєтеся тут, аби впевнитись, що більше ніхто на мене не нападе, або берете мене з собою.

Черептон закляк на місці.

— Це, — зрештою промовив він, — буде не дуже безпечно для тебе.

— Небезпечніше мені лишатися тут, на самоті.

— Але ж ти можеш заховатися, — сказав детектив, обводячи рукою кімнату. — Тут стільки місця, аби сховатись! Певний, у цьому будинку знайдеться достатньо старих платтяних шаф потрібного розміру. Та хоч під ліжко лізь. Ти не повіриш, скільки людей забуває шукати під ліжком у наш час.

— Містере Крутію...

— Називай мене Черептоном. І на «ти».

— Черептоне, сьогодні ти врятував мені життя. І ти збираєшся звести усе це нанівець, полишивши мене саму? А якщо нападник повернеться і вб’є мене?

— У тебе надто занепадницькі погляди. Якось я знався із парубком, трохи старшим за тебе. Він хотів приєднатися до моїх пригод, хотів розгадувати таємниці, що лежать поза межами уяви. Постійно просив мене. Зрештою, він довів свою гідність, — а минуло чимало часу, — і ми стали напарниками.

— І разом у вас було багато захопливих пригод?

— У мене — так, у нього — ні. Він загинув під час нашої першої ж справи. Жахлива смерть. І доволі брудна. Він забагато зволікав.

— Ну, я не збираюся вмирати найближчим часом. І в мене є дещо, чого не було у того хлопця.

— І це?..

— Твій капелюх. Бери мене із собою, або я потопчуся по ньому.

Черептон поглянув на неї крізь свої великі порожні зіниці, а далі простягнув руку за капелюхом:

— Не кажи потім, що я тебе не попереджав.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Виявилося, що Черептон їздить на «Бентлі Континенталь» 1954 року, одній із 208 машин обмеженої серії. То була автівка з 4,5-літровим двигуном із шістьма циліндрами, обладнана модифікованим центральним замком, клімат-контролем, супутниковим навігатором та іншими сучасними зручностями. Усе це Черептон розповів Стефані, коли вона спитала про марку авто, хоча дівчинку цілком би влаштувала проста відповідь: «Це „Бентлі“».

Вони виїхали з володінь Ґордона путівцем, що ховався за маєтком, аби уникнути затопленої дороги. Стефані ніколи раніше не звертала уваги на цей путівець. Черептон розповів, що частенько навідувався сюди, а тому знав усі місцеві закутки й закапелки.

«Бентлі» проїхав повз вказівний знак «Гаґард», і дівчина було подумала попросити Черептона підвезти її додому, але швидко викинула цю ідею з голови. Якщо вона повернеться додому зараз, то тим самим відмовиться від усього, що побачила. Їй треба дізнатися більше. Їй треба побачити більше.

— Куди ми прямуємо? — спитала Стефані.

— До міста. У мене запланована зустріч зі старою подругою. Можливо, вона проллє трохи світла на нещодавні події.

— Чому ти опинився в будинку?

— Перепрошую?

— Сьогодні. Не подумай, що я не вдячна, але як так сталося, що ти опинився поруч?

— Ага, — кивнув він. — Я так і знав, що постане це питання.

— То ти збираєшся на нього відповісти?

— Навряд.

— Чому ж ні?

Черептон поглянув на неї — чи, принаймні, частково повернув голову.

— Що менше знаєш про це, то краще. Ти цілком нормальна дівчина і після сьогоднішніх подій повернешся до свого цілком нормального життя. Не варто тобі вплутуватись у це з головою.

— Але я вже вплуталася.

— Але ми можемо обмежити твою причетність.

— Але я не хочу обмежувати свою причетність.

— Але так буде краще для тебе.

— Але я цього не хочу!

— Але це може...

— Досить починати кожне речення з «але».

— Точно. Вибач.

— Ти ж не думаєш, що я забуду оце все? Я бачила магію, полум’я і тебе, я дізналася про війни, які не вивчають у школі. Я побачила світ, про існування якого навіть не здогадувалася.

— Ти ж не хочеш зануритись у такий світ? У цьому значно безпечніше.

— Але цьому світові я не належу.

Черептон обернувся до неї, схиливши голову під дивним кутом.

— Кумедно. Твій дядько сказав те ж саме, коли ми вперше з ним зустрілися.

— Ті речі, про які він писав, — Стефані раптом осяяла ідея. — То все правда?

— Його книжки? Ні, жодна з них.

— Отакої...

— Він швидше надихався моїми історіями. Ґордон змінив їх достатньо, аби не образити нікого, хто за це вполював би його та вбив. Твій дядько був чудовою людиною, серйозно. Разом ми розгадали багато таємниць.

— Справді?

— О, так, тобі варто пишатися таким дядьком. Звісно, він втягнув мене в сотні бійок. Коли я приводив його кудись, Ґордон починав набридати різним людям, але... Веселі були часи, веселі.

Вони їхали далі, аж поки попереду не побачили місто, що сяяло нічними вогнями. Незабаром темрява, що огортала автівку, змінилася на помаранчевий серпанок, який віддзеркалювався від вологого асфальту. Коли вони заїхали на невеличкий майданчик, Черептон вимкнув двигун і поглянув на Стефані:

— Добре, тепер чекай на мене тут.

— Гаразд.

Він вийшов. Минуло лише дві секунди, але Стефані не збиралася пасти задніх — вона мала побачити, які ще несподіванки приготував для неї світ магії. Дівчинка вийшла — і одразу ж спіймала на собі погляд Черептона.

— Стефані, чомусь мені здається, що ти не надто зважаєш на мої вказівки.

— Твоя правда.

— Розумію. Ну, гаразд.

Детектив надягнув свого капелюха, обмотав шарф довкола щелепи, проте лишився без перуки та сонцезахисних окулярів. Потім натиснув на кнопку пульта: сигналізація автівки пискнула, двері зачинилися.

— І все?

Черептон підвів погляд.

— Прошу?

— Не боїшся, що її викрадуть? Ми зараз у не надто безпечному районі.

— У мене сигналізація.

— То ти не використав якесь, не знаю, закляття чи що? Задля безпеки?

— Ні. У мене доволі надійна сигналізація.

Черептон покрокував уперед. Стефані поспішила за ним.

— А ти взагалі використовуєш закляття?

— Іноді. Намагаюся не залежати від магії в наш час. Краще користуватися оцим, — він постукав по своїй голові.

— Там у тебе порожньо.

— То є так, — роздратовано мовив Черептон, — але ж ти зрозуміла, про що я.

— А що ще ти можеш?

— Прошу?

— Я про магію. Покажи мені щось.

Якби у Черептона були брови, він точно би їх звів.

— Тобто живого скелета тобі недостатньо? Хочеш ще більшого?

— Так, — відповіла Стефані. — Влаштуй для мене вступне заняття.

Він знизав плечима.

— Ну, гадаю, це не завадить. Дивись, є два типи чарівників, чи то магів: адепти практикують один вид магії, стихійники — інший. Адепти більш агресивні, їхні чари миттєві та потужні. Стихійники, — такі, як я, скажімо, — обирають спокійніший шлях і працюють над досконалістю у керуванні стихіями.

— Керування стихіями?

— Можливо, я трохи перебільшив. Ми не керуємо стихіями, ми впливаємо на них.

— Стихії — це на кшталт землі, вітру?..

— ...води і полум’я, так.

— То покажи мені.

Черептон трохи схилив голову праворуч. Стефані почула веселі нотки в його голосі.

— Ну добре, — мовив він і простягнув до неї руку з розкритою долонею. Дівчинка наморщилася від холоду, а потім усвідомила, що по її обличчю стікають краплі води. Наступної миті волосся Стефані змокло так, ніби вона щойно випірнула з води.

— Як ти це зробив? — спитала вона, обтрушуючись і розбризкуючи краплі води довкола.

— Це ти мені скажи, — відповів Черептон.

— Я не знаю. Ти щось зробив із вологістю повітря?

Він поглянув на неї зверху вниз.

— Дуже добре, — вражено мовив Черептон. —Це перший елемент, вода. Ми не можемо розділити Червоне море чи щось на кшталт цього, та все ж маємо трохи влади над нею.

— Покажи мені полум’я знову, — зацікавлено попросила Стефані.

Черептон ляснув пальцями, видобувши іскри, далі крутнув рукою і розпалив полум’я. Він тримав полум’яну кулю в руці, поки вони крокували далі. Полум’я розпалювалось, і Стефані відчувала, як її волосся поволі висихає.

— Овва, — мовила вона.

— Отож, овва, — вторив їй Черептон. Детектив випростав руку та відправив вогняну кулю в повітря. Вона яскраво палала в нічному небі, а потім геть розчинилась у ньому.

— А як щодо землі? — спитала Стефані, але Черептон похитав головою.

— Ти не хочеш цього побачити і ніколи не побачиш, якщо пощастить. Магія землі створена виключно для захисту та застосовується як останній порятунок.

— А що тоді найсильніше? Вогонь?

— Вогонь найпоказовіший, найкраще справляє враження на маленьких дівчат, але ти здивуєшся, на що здатне повітря, якщо перемістити його належним чином. Воно не просто зникає — його треба кудись подіти.

— Покажеш?

Вони дійшли до виходу з паркувального майданчика та пройшли повз цегляну стіну, що оточувала його. Черептон зігнув пальці, а потім випростав руку, направивши долоню до стіни. Потік повітря вдарив у цьому напрямі, і цегла вибухнула назовні. Стефані витріщилася на дірку в стіні.

— Оце було круто! — видихнула вона.

Коли вони нарешті рушили далі, Стефані постійно озиралася на стіну позаду.

— А як щодо адептів? Що вони роблять?

— Я знавав одного парубка, який вмів читати думки. Ще зустрічав жіночку, яка могла змінювати свою форму, перетворюючись на будь-кого просто у тебе на очах.

— Тоді хто сильніший? — спитала Стефані. — Стихійники чи адепти?

— Усе залежить від чаклуна. Адепт може мати стільки козирів у рукаві, стільки різних здібностей, що пересилить навіть найсильнішого стихійника. Такі випадки траплялися.

— А той маг, найгірший з усіх, він був адептом?

— Правду кажучи, ні. Меволент був стихійником. Нечасто зустрінеш стихійника, який зайшов настільки далеко своїм темним шляхом, але це також трапляється.

Стефані дуже кортіло поставити ще одне запитання, але дівчинка не хотіла здатися надокучливою. Підчепивши великими пальцями петлі на поясі своїх джинсів, вона спитала у максимально звичній манері — так, ніби це щойно спало їй на думку:

— А як дізнатися, чи маєш ти здібності до магії? Чи вони є в кожного?

— Не в кожного. Таких людей відносно небагато. Ті, у кого є здібності, зазвичай збираються докупи у певних місцях і створюють невеличкі угруповання, що розпорошені по всьому світі. Лише в Ірландії та Великій Британії існує вісімнадцять округів, населених самими лише чаклунами.

— Чи можна бути чаклуном і не усвідомлювати цього?

— Так, можна. Деякі люди дуже заклопотані буденними справами, тому й гадки не мають, що чарівний світ починається просто на кінчиках їхніх пальців. І вони до кінця своїх днів несвідомі цього. Так і помруть, не зрозумівши, наскільки великими могли би стати.

— Це дуже сумно.

— Насправді доволі весело.

— Ні, не весело. Сумно. Тобі сподобалося би, якби ти так і не відкрив у собі магічні здібності?

— Я був би тільки радий, — відповів Черептон, зупинившись поруч із дівчинкою. — Ми на місці.

Стефані підвела очі. Вони стояли біля старого багатоквартирного будинку, стіни якого вкривало графіті, а вікна були брудні та розбиті. Дівчинка пішла слідом за Черептоном. Вони піднялися бетонними зовнішніми сходами, пройшли передпокій і разом підкорили провислі від часу сходи всередині будівлі.

На першому поверсі було тихо і тхнуло сирістю. На другому — крізь щілини між дверима та підлогою у темний коридор пробивалися розріджені промені світла. З однієї квартири навіть долинав звук телевізора.

Піднявшись на третій поверх, Стефані зрозуміла, що вони на місці. Поверх був чистий і добре освітлений, без зайвих запахів. Здавалося, наче то був геть інший будинок. Дівчина пройшла за Черептоном до середини коридору і помітила, що на дверях не вказані номери. Лише на дверях, у які постукав Черептон, висіла дощечка з написом «Бібліотека».

Поки вони чекали, Черептон попередив:

— І ще одне. Як би тобі не хотілося, не називай їй свого імені.

Двері прочинилися ще до того, як дівчина встигла щось запитати. На порозі стояв худий чоловік із гачкуватим носом і тонким прямим волоссям. На ньому були великі округлі окуляри й картатий костюм із краваткою-метеликом. Чоловік поглянув на Стефані, потім кивнув Черептону та відчинив двері, впускаючи гостей усередину.

Стефані зрозуміла, чому двері не мали номерів: усі вони вели до єдиної кімнати. Стіни, що мали розділяти квартири, знесли, аби вмістити величезну кількість книжок на полицях. Цілі ряди книг тіснилися у цій залі, лабіринт із книжкових шаф простягався від одного краю будівлі до іншого. Поки Стефані із Черептоном йшли за чоловіком в окулярах, їм усюди зустрічалися люди: люди, чия увага була прикута до читання; люди, наполовину сховані в тіні; люди, які здавалися дуже дивними...

У центрі бібліотеки, на просторій ділянці, схожій на лісову галявину, стояла жінка — найкрасивіша з усіх, кого бачила Стефані. Її волосся було кольору воронячого крила, а очі — світло- блакитні. Риси обличчя жінки були настільки витончені, що, здавалося, можуть розбитися від її усмішки. А потім вона усміхнулася направду, і дівчинка відчула таке тепло, що захотіла провести тут цілу вічність.

— Припини це, — сказав Черептон.

Жінка звела на нього погляд, і її усмішка перетворилась на грайливий вишкір. Стефані захоплено спостерігала за кожним порухом незнайомки. Власне тіло здавалося дівчинці таким важким, таким незграбним. Єдине, чого вона зараз хотіла, — простояти тут решту свого життя, саме на цьому місці, та споглядати чисту, істинну красу.

— Припини це, — повторив Черептон.

Жінка розсміялася, знизала плечима та знову поглянула на свою гостю.

— Вибач мені, — мовила красуня. Свідомість Стефані поволі прояснилася. У дівчинки запаморочилось у голові, її хитало, але Черептон був поруч: він поклав руку їй на талію, притримуючи про всяк випадок.

— Перепрошую, — повторила жінка та легенько кивнула Стефані. — Я й справді забуваю, що люди на мене так реагують. Перше враження і все таке інше…

— Здається, ти забуваєш про це щоразу, коли з кимось знайомишся, — помітив Черептон.

— Така от я легкодуха, що тут скажеш?

Черептон зітхнув і обернувся до Стефані:

— Не варто соромитися. Кожен, хто вперше бачить Порцеляну, одразу ж закохується в неї. І, повір мені, це враження згасає, що краще ти її взнаєш.

— Згасає, — вторила Порцеляна, — але ніколи не зникає повністю. Чи не так, Черептоне?

Детектив зняв свого капелюха й поглянув на Порцеляну, проте лишив її питання без відповіді. Жінка усміхнулася до Стефані та простягнула їй свою візитівку білого, немов яєчна шкаралупа, кольору, з одним телефонним номером, виведеним охайним почерком.

— Телефонуй мені, якщо колись тобі трапиться книжка або предмет, що може мене зацікавити. Черептон раніше так і робив. Зараз не робить. Боюся, забагато води спливло попід нашим мостом. О, і куди поділися мої манери? Мене звати Порцеляна Журба, люба. А ти?..

Стефані майже відповіла, коли Черептон різким порухом повернувся до неї, і вона згадала про їхню нещодавню розмову. Дівчинка заклякла. Бажання назвати жінці своє ім’я було майже непереборним.

— Тобі не потрібно знати її ім’я, — сказав Черептон. — Єдине, що тебе зацікавить, — вона стала свідком того, як хтось вдерся до будинку Ґордона Едглея. Нападник щось шукав. Що такого цінного міг ховати Ґордон?

— Ти не знаєш, хто це був?

— Це несуттєво. Мене радше цікавить його хазяїн.

— І як ти думаєш, хто його хазяїн?

Черептон не відповів. Порцеляна захихотіла:

— Знову Змієсерд? Мій любий, якщо тебе послухати, то вийде, що Змієсерд винний майже в кожному злочині на світі.

— Бо так воно і є.

— То чому ж ти прийшов до мене?

— Тому, що ти багато чого чуєш.

— Невже?

— З тобою розмовляють різні люди.

— Ну, я дійсно дуже товариська.

— Тому й цікавлюся. Може, ти чула щось: плітки, перешіптування абощо.

— Нічого, що б стало тобі у пригоді.

— Але щось ти чула?

— Виключно дурниці. Чула дещо, що навіть плітками назвати важко. Нещодавно Змієсерд намагався довідатися про Посох Предвічних.

— Тобто?

— Він розшукує Посох.

— Що ти маєш на увазі? Посох — це казка.

— Як я й казала, самі дурниці.

Черептон замовк на хвилинку: здавалося, ніби він відкладав нову інформацію в архів для подальшого дослідження. Коли детектив заговорив знову, його запитання стосувалися вже іншого.

— То що такого могло бути у Ґордона, що зацікавило б цього грабіжника або будь-кого іншого?

— Ймовірно, багацько всього, — відповіла Порцеляна. — Ґордон був колекціонером, зовсім як я. Але, гадаю, не про це тобі варто питати.

Черептон на мить занурився в роздуми.

— Гм.

Стефані поглянула на них обох.

— Що? Що?

— Питання, — зрештою мовив Черептон, —не в тому, що можна було вкрасти у Ґордона, а радше в тому, що такого в нього було, заради чого грабіжникові знадобилася б його смерть.

Стефані втупилась поглядом у детектива.

— А тут є різниця?

— Існують предмети, які неможливо забрати, та власність, яку неможливо викрасти, — відповіла Порцеляна. — Ними можна заволодіти тільки після смерті попереднього власника.

— Якщо почуєш щось, що зможе стати у пригоді, — звернувся до жінки Черептон, — повідомиш?

— А що я отримаю натомість? — відповіла Порцеляна. Усмішка знову грала на її губах.

— Мою вдячність?

— Спокусливо. Приваблива пропозиція.

— Або як щодо дружньої послуги? — спитав Черептон.

— Дружньої? — перепитала Порцеляна. — Після усіх цих років, після всього, що між нами було, ти знову називаєш мене другом?

— Взагалі-то, я мав на увазі твого друга Ґордона, — кинув він і покрокував геть повз ряди книжкових шаф.

У відповідь Порцеляна розсміялась, а Стефані рушила слідом за Черептоном. Вони вийшли з бібліотеки назовні тим самим шляхом, яким дісталися туди.

* * *

Опинившись на вулиці, Стефані нарешті заговорила:

— Отже, це і була Порцеляна Журба?

— Так, то була вона, — відповів Черептон. —Жінка, якій не варто довіряти.

— Проте ім’я в неї чудове.

— Як я вже казав, імена мають силу. У кожного з нас є три імені: з яким ти народжуєшся, яке отримуєш та яке береш сам. Кожен, ким би він не був, народжується з іменем. Ти також народилася з іменем. Ти його знаєш?

— Це підступне питання?

— Ти знаєш, як тебе звати?

— Так. Стефані Едглей.

— Ні.

— Ні?

— Це твоє отримане ім’я, яке дали тобі інші люди. Якби чаклун будь-якого рівня схотів вплинути на тебе, він міг би використати його, аби отримати частковий контроль над тобою — змусити стояти, сидіти, говорити...

— Немов собаку.

— Гадаю, так.

— Ти порівняв мене з собакою?

— Ні… Ну, так.

— Ну, круто.

— Але в тебе ще є інше ім’я, справжнє. Воно належить тобі, тільки тобі.

— І що це за ім’я?

— Я не знаю. Ти теж не знаєш, принаймні свідомо. Це ім’я дає тобі силу, але також може дати іншим людям цілковиту владу над тобою. Якби хтось дізнався його, він зміг би контролювати твою прихильність, твою любов — усі твої емоції. Твою власну волю було б вирвано з коренем. Саме тому ми й приховуємо справжні імена.

— А що там із третім іменем?

— Ім’я, яке ти обираєш сама. Його неможливо використати проти тебе, через нього на тебе не вплинуть. Воно — твій перший захист від нападу чаклуна. Ім’я, яке ти приймаєш, приховує та захищає надане ім’я, тому дуже важливо підібрати його правильно.

— То Черептон — це ім’я, яке ти прийняв?

— То є так.

— А як щодо мене? Мені варто обрати третє ім’я?

Він завагався, але лише на мить:

— Якщо ти збираєшся йти зі мною далі, то, напевно, варто.

— А я збираюся йти з тобою?

— Залежить від обставин. Тобі потрібен дозвіл батьків?

Батьки Стефані хотіли, щоб вона знайшла власний шлях у житті. Вони повторювали це безліч разів, маючи на увазі шкільні дисципліни, вибір коледжу та місця роботи. Живі скелети й магія, звісно ж, не враховувалися: інакше батьківська порада була б зовсім іншою.

Стефані стенула плечима.

— Та ні, не дуже.

— Мене це влаштовує.

Вони сіли в автівку. Коли Черептон вирулив на дорогу, дівчинка поглянула на нього і спитала:

— Що то за Змієсерд, про якого ви говорили?

— Нефаріан Змієсерд — один із поганих хлопців. Гадаю, тепер, коли Меволент зник, його можна вважати найгіршим хлопцем з усіх.

На кілька секунд у салоні повисла тиша; було чутно лише, як працює двигун.

— Змієсерд — з адептів, — зрештою мовив Черептон. — Він був найближчим заступником Меволента. Ти ж чула, що сказала Порцеляна? Що вона колекціонер, як і Ґордон. Так от, Змієсерд також колекціонер. Він збирає магію. Нефаріан катував, калічив і вбивав людей заради того, аби розкрити їхні таємниці. Він чинив неймовірно жорстокі злочини, аби відкрити для себе і своїх релігійних фанатиків темні ритуали і, зокрема, один із них, який вони шукали впродовж віків. Тож коли почалася війна... у нього вже була ця зброя. Тепер в арсеналі у Нефаріана є безліч інших несподіванок, проте він усе ще використовує цю зброю, бо від неї, чесно кажучи, не існує захисту.

— Що то за зброя?

— Болісна смерть, якщо коротко.

— Болісна... смерть? Не така, як від кулі?

— Йому достатньо вказати на тебе своєю червоною правицею і... як я й казав, настає болісна смерть. Це один із прийомів некромантії.

— Некромантії?

— Магія смерті — надзвичайно небезпечне вчення адептів. Не знаю, де він цього навчився.

— І як із цим пов’язаний Посох?

— Ніяк. Він ні з чим не пов’язаний.

— Що це взагалі таке?

— Посох — це зброя, що містить у собі непереборну руйнівну силу. Точніше могла б містити, якби існувала насправді. Цей жезл приблизно завдовжки з твою стегнову кістку... Чекай, у мене є ілюстрація.

Детектив зупинив автівку та вийшов, аби відкрити багажник. Стефані ще ніколи не була у цій частині міста. Вулиці здавалися тихими й безлюдними, а вдалині над каналом було видно міст. Невдовзі Черептон повернувся за кермо, і вони знову поїхали. На колінах у Стефані лежала книжка у шкіряній палітурці.

— Що це? — спитала вона, відкривши книгу й перегорнувши кілька сторінок.

— Зібрання наших найпопулярніших міфів та легенд, — відповів Черептон. — Ти щойно пропустила сторінку з Посохом.

Стефані перегорнула сторінку назад і побачила репродукцію картини, на якій чоловік із широко розплющеними очима тягнувся за золотим посохом із чорним кристалом на руків’ї. Посох світився, а чоловік прикривав очі долонею. На сусідній сторінці було інше зображення: тепер Посох уже був у руках чоловіка. Його оточували зіщулені постаті, що відвертали від нього свої обличчя.

— Хто цей чоловік?

— Це Предвічний. За легендами, Предвічні були першими чаклунами — першими, хто зміг підкорити силу стихій і використати магію. Вони жили окремо від світу смертних і не цікавилися ними. Ці чаклуни йшли власним шляхом, мали власні звичаї та власних богів. Одного разу Предвічні вирішили, що хочуть самі керувати своїми долями, тож вони постали проти богів — огидних створінь, яких називали Безликими. Предвічні воювали з Безликими на землі, на морі й на небесах. Безсмертні Безликі вигравали битву за битвою, допоки Предвічні не створили сильну зброю, яка допомогла вигнати богів туди, звідки вони прийшли. Цією зброєю був Посох.

— Здається, ти добре знаєш цю історію.

— Зараз оповідки біля вогнища дещо застаріли, але до появи кінематографу це було те, що треба. Отже, Безликих вигнали.

— А що відбувається на цьому малюнку? Він вбиває богів?

— Ага. Посох переповнювала жага Предвічних до свободи. Це була найпотужніша сила, підвладна їм.

— Сила свободи?

— Спочатку так і було. Утім, щойно Предвічні перемогли диктаторів-Безликих, вони почали воювати між собою, використовуючи для цього Посох. Так він сповнився їхньою ненавистю.

Відблиски світла вуличних ліхтарів чудернацько вигравали на його черепі, поки автівка пірнала і зринала з темряви.

— Останній із Предвічних, — правив своєї Черептон, — який вигнав богів, убив усіх своїх друзів і рідних. Потім він усвідомив, що накоїв, і сховав Посох глибоко в надрах землі.

— А що він зробив після?

— Мабуть, пішов собі куняти. Я не знаю, це ж легенда. Алегорія. Цього не було насправді.

— Чому ж тоді Змієсерд думає, що Посох реальний?

— Оце вже дивно. Він, як і його хазяїн свого часу, вірить у деякі з наших найтемніших, найжахливіших міфів. На його думку, світ був кращим, коли ним правили Безликі. Розумієш, вони не дуже любили людство й вимагали поклоніння.

— Тобто той ритуал, який він шукає, має викликати їх назад?

— Так.

— І він вважає, що Посох, який вигнав богів, зможе якимось чином повернути їх?

— Коли мова заходить про релігію, люди ладні вірити у що завгодно.

— А ти віриш у щось із цього? У Предвічних, Безликих?

— Я вірю в себе, Стефані. І поки що цього достатньо.

— То чи може Посох існувати насправді?

— Вірогідність украй низька.

— І як усе це пов’язано з моїм дядьком?

— Не знаю, — визнав Черептон. — Тому це й називається таємницею.

Раптом автівку заповнило світло, все навколо перевернулося догори дриґом, усі звуки злилися у єдиний жахливий гуркіт і скрегіт металу. Стефані хитнуло вбік, і вона врізалася головою у вікно. Вулиця за вікном шалено кружляла. Дівчинка зрозуміла, що насправді то перевертався «Бентлі». Вона почула, як десь поряд лається Черептон, на мить відчула невагомість, а потім «Бентлі» врізався в землю. Стефані швиргонуло на передню панель.

Автівка знову стояла на колесах. Стефані широко розплющеними очима поглянула на свої коліна, вона була геть ошелешена і нічого не тямила. «Підведи погляд, — мовив ледь чутний голос у голові. — Підведи погляд і подивися, що коїться». «Бентлі» все ще стояв нерухомо. Його двигун замовк, проте поруч заревів інший. Двері прочинилися та з грюкотом зачинилися. «Підведи погляд». Кроки. Хтось біжить. «Підведи погляд негайно». Черептон біля неї, нерухомий. «Підведи погляд, хтось іде по тебе. Підведи погляд НЕГАЙНО!»

Уже вдруге за ніч вікно перед нею розбилося. Чоловік із будинку Ґордона вчепився у Стефані та почав витягати її з машини.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Хоча одяг нападника порвався й підгорів, його шкіра анітрохи не постраждала від вогняної кулі, яку застосував Черептон у будинку Ґордона. Поки чоловік тягнув Стефані з автівки, у світлі фар «Бентлі» вона мигцем побачила його обличчя, перекошене від злості й ненависті. Наступної миті дівчинка підлетіла у повітря і з грюкотом вдарилася об капот автівки, яка врізалася в них. Руки нападника зімкнулися на шиї Стефані, пальці вчепилися в горло.

— Ти помреш, — прошипів він, — просто тут і зараз, якщо не віддаси мені того клятого ключа!

Стефані вчепилася в руки злодія, намагаючись звільнитися. У голові запаморочилось, кров пульсувала в її скронях.

— Будь ласка... — прошепотіла вона, намагаючись дихати.

— Ти виставиш мене телепнем! — проричав чоловік. — Хазяїн подумає, що я ні на що не здатен, бо не можу вибити дрібного дурного ключа з дрібного дурного дівчиська!

Навколо не було ані душі, магазини й офіси вже давно зачинилися. Ніхто її не почує. Ніхто не прийде на допомогу. Куди подівся Черептон?

Чоловік підняв свою жертву з капота і знову вдарив об нього. Стефані скрикнула від болю. Він схилився до неї, втиснувши правицю у підборіддя дівчини.

— Я зламаю твою худющу шию! — просичав злодій.

— Я нічого не знаю про ключ! — важко видихнула Стефані.

— Якщо ти нічого не знаєш, то з тебе жодної користі. Я вб’ю тебе просто тут!

Вона поглянула на спотворене люттю обличчя нападника й облишила спроби відірвати від себе його руки. Замість цього дівчинка щосили натисла великим пальцем на рану на плечі незнайомця, що лишилася від кулі. Чоловік заволав, відпустив її та відступив назад, несамовито лаючись. Стефані скотилася з автівки і кинулась до «Бентлі». Черептон був там, але не міг вийти: заважали двері, які після зіткнення затисли йому ногу.

— Біжи! — крикнув він крізь розбите вікно. — Забирайся звідси!

Стефані озирнулась, побачила нечіткі обриси чоловіка і змусила себе метнутися геть від автівки. Дівчинка послизнулася на мокрому асфальті, але швидко підвелася й побігла далі. Переслідувач стискав своє понівечене плече, проте не відставав.

Стефані намагалася відірватися від нападника. Притримавшись за вуличний ліхтар, дівчинка швидко метнулась убік — і чоловік, що кинувся за нею, розтягнувся на тротуарі. Стефані побігла у зворотній бік, проминула обидві автівки та помчала далі. Вулиця була надто довга і надто широка, аби десь сховатися. Дівчинка звернула до вузького провулку та пірнула в тінь.

Стефані чула за спиною важке дихання і кроки, що, здавалося, наближалися набагато швидше за її власну ходу. Вона не наважувалася озирнутися — боялася, що жах, який наразі надавав їй сил і швидкості, раптом скує її на місці. Було надто темно, аби розгледіти бодай щось попереду: Стефані не бачила нічого на відстані витягнутої руки. Так можна раптом влетіти в стіну та не встигнути...

Стіна.

Останньої миті Стефані крутнулася, випростала руки вперед і відштовхнулась від стіни, а потім, не втрачаючи швидкості, завернула за ріг. Переслідувач бачив у темряві не краще за неї, тож дівчинка почула, як він врізався у стіну і вибухнув лайкою.

Темрява попереду розсіялася. Стефані побачила таксі, яке проїжджало повз. Її нападник послизнувся і впав, але вона продовжувала бігти. Усе, що їй лишалося, — це негайно знайти першого-ліпшого перехожого, і той чоловік не посміє переслідувати її надалі.

Стефані вистрибнула з тіні й заволала по допомогу, проте таксі зникло, а вулиця виявилась порожньою. Вона заволала знову — цього разу від розпачу. Вуличні ліхтарі забарвлювали все довкола у помаранчевий колір і відкидали попереду її власну тінь. Була ще й інша тінь, що доганяла першу зі спини. Дівчинка подалася вбік, і чоловік, ледь розминувшись із нею, пробіг повз свою жертву.

Побачивши попереду канал, Стефані шугнула до нього. Невідомий злочинець швидко наздоганяв її.

Дівчина відчула пальці на своєму плечі. Спершу вони зісковзнули, але наступної миті міцно вчепилися у м’язи. Рука чоловіка скручувала плече, та Стефані вже дісталася краю каналу. І перш ніж переслідувач встиг підтягнути її до себе, дівчинка стрибнула вперед. Панічний зойк позаду сповістив, що нападник падає вслід за нею. А потім крижана вода огорнула їх обох.

Холод ненадовго оглушив Стефані, але вона не здалася. Дівчина почала щосили гребти руками — численні вправи на узбережжі Гаґарда далися взнаки. Стефані швидко рухалась уперед, до світла.

Задихаючись, вона виринула на поверхню й обернулася, аби побачити, як чоловік нажахано борсається у воді та шалено молотить руками. На мить їй здалося, що він просто не вміє плавати, але все було значно гірше. Вода завдавала йому болю, діяла на нього, наче кислота, розщеплюючи тіло на шматки. Зойки незнайомця швидко перетворились на нерозбірливі гортанні звуки; потім він затих. Просто на очах у Стефані вода пошматувала тіло нічного нападника.

Дівчина відвернулася від решток злочинця, що повільно пливли до неї, та рушила далі. Її руки та ноги майже заніміли від холоду, проте вона не спинилася, аж допоки міст не лишився далеко позаду.

Стефані дісталася берега каналу та видерлась нагору. Її мокре волосся прилипло до голови, а тіло тремтіло від холоду. Зі схрещеними на грудях руками, у кросівках, що хлюпали від кожного кроку, вона поквапилася назад до «Бентлі».

Автівка була порожньою. Зачувши якийсь шум, Стефані відступила назад, подалі від світла. Трасою проїхала вантажівка, сповільнившись біля місця аварії. Не побачивши жодної живої душі, водій рушив геть. Стефані не наважувалася зійти з місця.

Через кілька хвилин із вузької вулички, якою вона втікала від переслідувача, вийшов Черептон. Він рухався швидко, озираючись навколо. Стефані вигулькнула з тіні.

— Агов! — гукнула вона.

— Стефані! — скрикнув Черептон і кинувся до неї. — З тобою все гаразд?!

— Я вирішила трохи поплавати, — відповіла дівчинка, намагаючись не цокотіти зубами.

— Що трапилося? — спитав детектив. — Де він?

— Тут і там, — легкий вітерець пронизував її змоклий одяг. — Вода наче... розірвала його на шматки.

Черептон кивнув.

— Таке іноді трапляється.

Він випростав руку, і дівчинка відчула, як вода випаровується з неї, збираючись у туман.

— Ти не здивований? — спитала вона.

Детектив відігнав пару подалі, а потім визволив із неї воду. Та дрібним дощиком пролилася на вулицю.

— За деякі закляття доводиться платити надто високу ціну. Як ми помітили у будинку Ґордона, твій нападник зробив себе невразливим для вогню і, певно, дуже пишався собою. Але бідолашний надто дорого заплатив за це — велика кількість води стала для нього смертельною. У кожного серйозного закляття є прихований недолік.

Він клацнув пальцями, викликав полум’я, і Стефані знову відчула тепло.

— Крутий трюк! — визнала вона. — Маєш колись навчити мене цього.

Доклавши чималих зусиль, Стефані врешті прочинила двері автівки. Вона змахнула із сидіння бите скло та забралась усередину, закріпивши пасок безпеки. Черептон обійшов машину з іншого боку, до свого розбитого вікна, та сів за кермо. Він повернув ключ, і двигун незадоволено загарчав, але все ж таки ожив.

Її тіло втомилося. Її розум втомився. Усі кінцівки були важкими, очі хотіли заплющитись. Дівчинка витягнула з кишені мобільний — якимось дивом вода каналу не зіпсувала його, — натисла на кнопку, і на екрані висвітився час. Стефані застогнала, а потім визирнула назовні, де перші промені ранкового сонця вже прорізалися крізь небо.

— Щось не так? — спитав Черептон. — Тобі боляче?

— Ні, — відповіла вона, — але я маю повернутися до будинку Ґордона. Мама скоро заїде за мною.

— Здається, тебе це не дуже тішить.

— Я не хочу повертатися до того світу. До старого нудного міста з галасливими сусідами й огидними тітками.

— Краще лишитися у світі, де на тебе двічі за ніч скоїли напад?

— Розумію, це звучить божевільно, але так. Тут хоча б щось коїться.

— Сьогодні, трохи пізніше, я збираюся завітати до одного друга, який, можливо, нам допоможе. Можеш піти зі мною, якщо хочеш.

— Серйозно?

— Гадаю, в тебе є хист до такої роботи.

Стефані кивнула й знизала плечима. Вона доклала неймовірних зусиль, аби не видати щиру радість у голосі, коли заговорила знову:

— А як щодо магії?

— А що з нею?

— Ти навчиш мене?

— Ти навіть не знаєш, чи є у тебе здібності до магії.

— Як мені дізнатися? Існує якийсь тест-випробування чи щось подібне?

— Так. Ми відрубаємо тобі голову. Якщо виросте знову, значить, ти можеш творити магію.

— Ти знову жартуєш?

— Радий, що ти помітила.

— То що, навчиш мене?

— Я не вчитель. Я детектив. Навіть зробив собі кар’єру на цьому.

— Так, дійсно. Просто... Ну, я справді хотіла би навчитись, а ти на цьому чудово знаєшся...

— Непогано лестиш.

— Гаразд, якщо не хочеш мене вчити — не треба. Гадаю, я завжди можу звернутися до Порцеляни.

Черептон обернувся до неї:

— Порцеляна не вчитиме тебе. Вона не візьметься за тебе, бо робить лише те, з чого напевне матиме зиск. Може, ти не побачила це з першого погляду, може, тобі здалося, що вона була з тобою привітна, але ніколи не довіряй Порцеляні.

— Тоді гаразд.

— Гаразд. То ми домовились?

— Домовились. Не довіряти Порцеляні.

— Добре. Радий, що ми із цим визначились.

— То ти навчиш мене магії?

Детектив зітхнув.

— Возитися з тобою — як на страту йти, чи не так?

— Так кажуть усі мої шкільні вчителі.

— Буде весело, — сухо підсумував Черептон. — Я вже бачу.

* * *

Черептон підкинув Стефані до будинку Ґордона, а за півгодини туди з плескотом крізь калюжі приїхала автівка мами. Дівчинка вийшла надвір, аби зустріти її. Стефані вдалося відвернути мамину увагу від будинку, аби вона не помітила, що парадні двері ледь приставлені до одвірка.

— Доброго ранку, — привіталась мати, коли Стефані сіла в машину. — Усе гаразд?

Стефані кивнула.

— Ага, все добре.

— Ти якась наїжачена.

— Ну спасибі, мамо.

Місіс Едглей розсміялася, і вони від’їхали назад до воріт.

— Вибач. Ну, розповідай: як минула ніч?

Стефані завагалася, а потім знизала плечима.

— Так собі. Нічого цікавого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нефаріан Змієсерд приймав гостя.

Порожнеці зігнулися в глибокому поклоні, поки він простував повз них коридорами свого замку. На відстані вони здавалися живими, проте зблизька ставало зрозуміло, що це не більше, ніж імітація життя. Їхня паперова шкіра була лише невиразною оболонкою, яку наповнював неймовірно смердючий газ. Тільки руки та ноги були твердими й важкими — ноги шкутильгали, а кисті переважували передпліччя, тож порожнеці завжди стояли зсутулені.

Що ближче Змієсерд підходив до головної зали, то помітніше зростала їхня кількість. Це були примітивні створіння, які робили тільки те, що їм накажуть. Тому зараз вони не знали, як поводитися з гостем. Натовп порожнеців у залі розступився, і Змієсерд побачив чоловіка в темному костюмі.

— Містере Бліссе, — ввічливо промовив Змієсерд. — Я думав, що ви померли.

— Я теж чув про таке, — відповів гість. Це був елегантний мускулястий чоловік ростом зі Змієсерда. Проте Нефаріан був темноволосий, із блискучими смарагдово-зеленими очима, а Блісс — лисий і блакитноокий. — Насправді такі чутки поширив я сам. Гадав, що люди нарешті дадуть мені спокій у відставці.

— Допомогло?

— На жаль, ні.

Змієсерд дав порожнецям знак залишити їх, а потім провів гостя до вітальні.

— Запропонувати вам випити? — спитав хазяїн, крокуючи до шафи з напоями. — Чи ще занадто рано для вас?

— Я тут у справах, — відповів Блісс. — У справах Старійшин.

Змієсерд обернувся й усміхнувся до Блісса:

— І як почуваються Старійшини?

— Вони стурбовані.

— А буває інакше?

Змієсерд підійшов до вікна, поглянув на схід сонця, а потім опустився у крісло і схрестив ноги, чекаючи, поки гість продовжить розмову. Коли вони з Бліссом востаннє лишалися у цій кімнаті вдвох, то намагалися вбити одне одного, поки ураган знищував усе довкола. Той факт, що Блісс залишився стояти, свідчив, що він згадує про те ж саме і не довіряє хазяїну.

— Старійшини викликали мене, бо п’ять днів тому двійко їхніх людей, Клемент Ґейл та Олександр Слейк, зникли.

— Яка прикрість. На жаль, я не мав задоволення зустрітися з будь-ким із них.

— У них було завдання... Спостерігати за тобою. Час від часу.

— Шпигуни?

— Зовсім ні. Звичайні спостерігачі. Старійшини вважали, що контроль за кількома поплічниками Меволента буде розумним кроком, аби пересвідчитись, що ніхто з них не порушує умов перемир’я. Ти завжди очолював список неблагонадійних.

Змієсерд посміхнувся.

— І ви думаєте, що я якось причетний до їхнього зникнення? Тепер я людина миру, а не війни. Єдине, чого я шукаю, — це знання.

— Ти шукаєш таємниць.

— З ваших уст це звучить так лиховісно, містере Бліссе. А щодо зниклих «спостерігачів»... Може, вони з’являться цілі-здорові, і тоді Старійшини вибачаться перед вами за те, що потурбували у відставці.

— Агенти з’явилися. Вчора.

— Гм?

— Мертві.

— Який жах!

— Жодних слідів на їхніх тілах. Жодної причини смерті. Нічого не нагадує?

Змієсерд замислився на хвильку, потім підвів брови та показав свою правицю в рукавичці:

— Гадаєте, саме це заподіяло їм смерть? Гадаєте, я вбив агентів? Я не користався цією силою впродовж багатьох років. Коли я вперше пізнав її, то думав, що це чудова річ, проте зараз для мене це прокляття, яке нагадує про безліч помилок і провин, пов’язаних із моїм служінням Меволенту. Зізнаюся вам, містере Бліссе: мені дуже соромно за те, що я встиг накоїти протягом свого життя.

Блісс навіть не ворухнувся. Змієсерд ледь не зіпсував свою промову вибухом реготу, проте спромігся зберегти вираз глузливої невинності на обличчі.

— Дякую за співпрацю, — розвертаючись до виходу, мовив Блісс. — Я зв’яжуся з тобою, якщо виникне потреба поставити додаткові питання.

Змієсерд дочекався, поки гість дійде до дверей, і заговорив знову:

— Певно, вони налякані.

Блісс зупинився.

— Чому ти так вважаєш?

— Вони відправили до мене саме вас, а не детектива.

— Черептон працює над іншою справою.

— Правда? Чи, може, вони подумали, що ви мене залякаєте?

— Вони гадали, що ти прислухаєшся до мене. Це перемир’я триватиме доти, доки обидві сторони будуть у ньому зацікавлені. Старійшини хочуть, аби воно тривало.

— Напевно, для них це чудово.

Містер Блісс глянув на Змієсерда так, наче намагався прочитати його думки:

— Обережніше, Нефаріане. Тобі може не сподобатися те, що чекає на тебе наприкінці шляху.

Змієсерд вишкірився у відповідь:

— Ви певні, що не хочете зі мною випити?

— Я маю встигнути на літак.

— Вирушаєте в якесь затишне місце?

— У мене зустріч у Лондоні.

— Сподіваюся, для вас вона буде вдалою. Тоді вип’ємо якось іншим разом.

— Можливо.

Містер Блісс схилив голову на прощання і вийшов.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стефані була така знесилена, що, повернувшись додому, відразу ж лягла спати. Коли вона прокинулася, була вже друга година дня. Дівчина тихцем пройшла до ванної та прийняла душ. Під струменями води усе тіло озивалося болем. Коліна здерлися у кількох місцях від того, що її тягнули по асфальту. На шкірі були великі синці, а шия здавалася дерев’яною.

Стефані вимкнула воду та вийшла з душу, витерлася й одяглася у свіжі джинси та футболку. Босоніж спустилася вниз і закинула брудний одяг до пральної машини, додала порошку та натисла кнопку «Пуск». Лише після невеличкого перекусу Стефані дозволила собі подумати про те, що трапилося минулої ночі.

«Що ж, — мовила вона до себе, — це дійсно трапилося».

Взувшись, дівчина вийшла надвір і відчулатеплі промені сонця на обличчі. Дійшовши докінця своєї вулиці, вона минула стару дамбу і покрокувала в напрямку до головної вулиці містечка. Діти грали у футбол, каталися на велосипедах і сміялися; собаки гасали, вихляючи хвостами; сусіди розмовляли одне з одним. Світ був таким, яким вона його знала. Жодного живого скелета. Жодної магії. Жодної людини, що намагається її вбити.

Стефані нервово розсміялась, коли усвідомила, наскільки змінилося її життя протягом одного дня. З цілком звичайного дівчиська, що живе у цілком звичайному світі, вона перетворилася на жертву пошматованого водою дивака та на напарницю скелета-детектива, який розслідує вбивство її дядька.

Стефані здригнулася від несподіванки. Вбивство її дядька? Звідки вона це взяла? Ґордон помер від природних причин, так сказали лікарі. Вона насупила брови. Проте ці лікарі жили у світі без ходячих скелетів, що вміють розмовляти. Але все ж таки — звідки взялася підозра, що Ґордона вбили? Що взагалі могло навернути її на цю думку?

«Існують предмети, які неможливо забрати, та власність, яку неможливо викрасти, — казала Порцеляна. — Ними можна заволодіти тільки після смерті попереднього власника».

Нічний нападник і той, хто його надіслав, чогось хотіли. Хотіли настільки сильно, що ладні були вбити її заради цього. Чи чекали б вони природної смерті її дядька перед тим, як розпочати свої пошуки?

Стефані відчула, наче її морозом по шкірі проймає. Ґордона вбили, а всім байдуже. Ніхто не ставив питань. Ніхто не намагався з’ясувати, хто його вбив.

Ніхто, крім Черептона.

Вона примружила очі. Напевно, він знав, що Ґордона вбили. Якщо Черептон ще не підозрював цього під час їхньої зустрічі, то чітко усвідомив це у бібліотеці. Ймовірно, Порцеляна також все розуміла, проте ніхто не сказав про це Стефані. Мабуть, вони думали, що вона не витримає. Або вважали, що то не її справа. Зрештою, все це стосувалося тільки їхнього світу. Але Ґордон все ж таки був її дядьком.

Позаду дівчини зупинилася машина, яка привернула до себе здивовані погляди усіх перехожих. Стефані обернулася й побачила «Бентлі».

З боку водія усе ще лишалися прим’ятини після аварії. Лобове скло тріснуло. Три із чотирьох вікон взагалі були без скла, ліву частину капота теж вкривали жахливі вм’ятини. Звичне гарчання двигуна змінилося гнітючим торохтінням, що різко урвалося, коли його вимкнули. Черептон — у капелюсі, шарфі та сонцезахисних окулярах — збирався вийти з автівки, проте двері не відчинялися.

— Йой, — пробурмотіла Стефані.

Вона спостерігала за тим, як детектив відповз від дверей, підвів коліно, міцним копняком прочинив двері й вибрався назовні, поправляючи своє пальто.

— Доброго дня, — просяяв Черептон. — Чудова погода, чи не так?

— На нас люди дивляться, — прошепотіла Стефані, коли він підійшов ближче.

— Справді? А, так, дійсно. Радий за них. То що, ми готові вирушати?

— Залежить від обставин, — відповіла вона м’яким голосом, усе ще посміхаючись. — Коли ти збирався повідомити мені, що мого дядька вбили?

Черептон завагався.

— Ага, значить, ти сама це зрозуміла?

Стефані завернула на вузьку доріжку між двома будівлями, аби заховатися від зацікавлених поглядів гаґардських пліткарів. Черептон трохи завагався, а потім швидким кроком приєднався до неї.

— У мене була дуже поважна причина не казати тобі про це.

— Мені байдуже, — тепер, коли ніхто їх не бачив, вона перестала усміхатися. — Ґордона вбили, Черептоне. Як ти міг не розповісти мені про це?

— Це небезпечна справа. І небезпечний світ, частиною якого я є.

Стефані несподівано зупинилась. Черептон спершу крокував далі, потім усвідомив, що її немає поряд, та розвернувся. Дівчинка схрестила руки:

— Якщо ти думаєш, що я цього не витримаю...

— Ні, ти однозначно довела свою витривалість, — вона почула, що його тон змінився. — Щойно зустрівши тебе, я усвідомив, що ти з тих людей, хто ніколи не відвертається від небезпеки, просто через власну впертість. Я намагався не втягувати тебе у це. Ти маєш зрозуміти: Ґордон був моїм другом. Я вважав своїм обов’язком захистити його улюблену небіжку від небезпеки.

— Що ж, я вже в небезпеці, тож тепер це поза межами твоєї відповідальності.

— То є так.

— То ти більше нічого не будеш від мене приховувати?

Він поклав руку собі на груди:

— Ніж мені в серце, якщо брешу!

— Гаразд.

Він кивнув і пішов назад до «Бентлі».

— Слухай, у тебе ж немає серця, — мовила Стефані.

— Я знаю.

— І суто формально ти вже помер.

— Це я теж знаю.

— Просто хотіла прояснити.

* * *

— То який він із себе? — спитала Стефані, поки вони їхали.

— Хто «він»?

— Той хлопець, з яким ми зустрінемося. Як його звати?

— Страхопуд Кравчик.

Вона поглянула на Черептона, аби пересвідчитись, що той не жартує, а потім усвідомила, що визначити це неможливо.

— Нащо комусь називати себе Страхопудом?

— Різні імена пасують різним людям. Страхопуд — мій кравець, а ще один із моїх найближчих друзів. Він навчив мене боксувати.

— То який він?

— Порядний. Чесний. Вірний. І набагато смішніший, ніж здається з мого опису, присягаюся. Крім того, він не дуже великий прихильник магії...

— Він не любить магію? Як хтось може не любити магію?

— Вона його просто не цікавить. Страхопуд надає перевагу світові, про який читає у книжках і який бачить по телебаченню. Світу з копами та грабіжниками, з п’єсами і спортом. Якби в нього був вибір, гадаю, він жив би у світі без магії. Так він зміг би піти до школи, отримати роботу і стати... звичайним. Звісно, у нього ніколи не було вибору. Так, гадаю, для Страхопуда ніколи не могло бути вибору.

— Чому?

Черептон завагався на мить, обираючи правильні слова, а потім сказав, що Страхопуд народився потворним.

— Не просто непривабливим, — зазначив він, — не просто страшненьким, а відверто потворним. Його мати прокляли, коли вона була вагітна ним, і тепер усе обличчя Кравчика вкрите шрамами. Його намагалися зцілити закляттями, зіллями, чарами, приворотами, усілякими кремами, але нічого не допомогло.

Черептон пояснив, що у дитинстві Страхопуд завжди розповідав своїм друзям, що успадкував свою любов до боксу від батька, а любов до шиття — від матері. Насправді ж його батько увесь час кроїв одяг, а мати була чемпіонкою з боксу і виборола двадцять дві перемоги поспіль. Черептон одного разу бачив її у бійці. Її хук правицею міг начисто знести голову. Пліткують, що одного разу таки й зніс.

Так чи інак, Страхопуд виріс, вивчаючи ці дві різні справи, а потім, вирішив, що він і без того достатньо потворний, тож обрав собі кар’єру кравця, а не боксера.

— І особисто я радий, що він так вчинив, —сказав Черептон. — Страхопуд шиє неймовірні костюми.

— Тож ми навідаємося до нього, бо тобі потрібен новий костюм?

— Не зовсім. Розумієш, його родина зібрала унікальну колекцію творів мистецтва з усього світу — картин і книжок, що стосуються Предвічних. Поміж іншого там є кілька рідкісних книг, які можуть стати нам у пригоді. Усе, що відомо про Посох, походить із напівзабутих міфів. Книжки з колекції Страхопуда містять найдокладніший опис легенд про Посох і, теоретично, свідчення про те, як можна від нього захиститися.

Вони припаркувались і вийшли з автівки. Район був брудний і занедбаний, тож люди поспішали у справах, не звертаючи жодної уваги на розтрощену машину. Якась низенька бабуся прочовгала повз них, мимохідь кивнувши Черептону.

— Це одна з тих таємних спільнот, про які ти мені розповідав? — спитала Стефані.

— Звісно. Ми намагаємося тримати наші секрети у максимально непривабливому вигляді, аби жоден подорожній не захотів спинитися й роззирнутися навкруги.

— Що ж, вам це вдається.

— Гадаю, тепер ти вже зрозуміла, що зовнішній вигляд часто вводить в оману. Райони на кшталт цього — з графіті, розкиданим сміттям і брудом — це чи не найбезпечніше місце, куди ти можеш навідатись. Прочини двері до будь-якого із цих будинків — і ти опинишся у справжньому палаці. Зовнішній вигляд — це ніщо, Стефані.

— Спробую запам’ятати, — кинула дівчинка, крокуючи вслід за Черептоном до невеличкої крамнички, що знаходилася на розі вулиці. Стефані озирнулась у пошуках вивіски.

— То це крамничка кравця?

— Крамниця Кравчика, так.

— Але тут немає жодної позначки, жодного одягу на вітрині. Як зрозуміти, чи вона взагалі відчинена?

— Страхопуду не потрібна реклама. У нього дуже специфічна клієнтура — не можна дозволити звичайному люду вештатися в крамниці, поки він знімає мірки нового костюма для восьмирукої людини-спрута.

— Ти серйозно? Існують восьмирукі люди-спрути?

— Ціле поселення людей-спрутів, — мовив Черептон, коли вони підійшли до дверей.

— Правда?

— Святий боже, Стефані! Звісно ж ні. Це нісенітниця.

Стефані закортіло дати йому стусана, але він вже встиг відійти. Двері до крамниці були відчинені, тож вони зайшли всередину. Стефані здивувалася, наскільки охайною, яскравою й звичайною на вигляд виявилась ця майстерня. Вона і сама не знала, що очікувала тут побачити, — можливо, манекенів, що оживають і намагаються тебе зжерти. Але всередині було затишно і пахло чимось приємним.

Страхопуд Кравчик вийшов із робочого кабінету й усміхнувся, м’яко потиснувши руку Черептону. Друг детектива був широкоплечим чолов’ягою з головою, вкритою шрамами. Коли детектив обернувся до Стефані, аби відрекомендувати її Страхопудові, то помітив, як вона витріщається на кравця.

— Не зважай на неї, — мовив Черептон, стенувши плечима. — Вона просто витріщається. Завжди так робить, коли зустрічає нових людей.

— Я звик до цього, — відповів Страхопуд, усе ще усміхаючись. — Вам потиснути руку, міс, або почнемо з чогось простішого, скажімо, помахаємо одне одному долонями?

Стефані зашарілася й швидко потисла чоловікові руку. Та виявилась цілком нормальною — сильною і без жодного шраму.

— У тебе вже є ім’я?

— Поки що ні, — визнала дівчинка.

— Добряче подумай, чи воно тобі взагалі потрібне. Таке життя не для всіх.

Стефані повільно кивнула, не розуміючи, до чого він веде. Якусь мить Страхопуд роздивлявся її з голови до п’ят.

— Якісь проблеми?

— Певного роду, — відповів Черептон.

— Тоді знадобиться належний одяг.

Страхопуд витягнув невеличкого записника та почав робити короткі нотатки.

— У тебе є улюблений колір? — спитав він у Стефані.

— Перепрошую?

— Щодо одягу. Надаєш чомусь перевагу?

— Не певна, що розумію вас...

— Не весь одяг, що я створюю, виходить взірцем витонченого мистецтва. Іноді, коли ситуація дозволяє, особисті побажання також враховуються.

— Наприклад, ситуація, коли тебе треба вберегти, допоки усе це не скінчиться, — додав Черептон. — Страхопуд може пошити костюм не надто офіційного крою, який з великою вірогідністю врятує твоє життя.

— Мода, — знизав плечима Страхопуд, — це питання життя і смерті. — Він тримав ручку напоготові. — То ще раз: у тебе є улюблений колір одягу?

— Я... Я не думаю, що зможу собі це дозволити...

Страхопуд знову стенув плечима.

— Я запишу це на рахунок Черептона. Можеш себе не стримувати.

Стефані кліпнула очима. Неочікуваний крок — більшість одягу до цього їй купувала мама, а тепер...

— Не знаю, я не впевнена... Чорний?

Страхопуд кивнув і занотував це у своєму записнику.

— З чорним не помилишся.

Він поглянув на Черептона.

— Дай мені хвильку, — попросив Кравчик, — і зможемо нормально поговорити.

Чекаючи на Страхопуда, Черептон і Стефані пройшлися до підсобки. Різноманітні тканини усіх можливих видів і кольорів були дуже охайно впорядковані у великих шафах, що вишикувались біля стін. У центрі кімнати стояв робочий стіл, а на задній стіні були двері, які вели далі, у глиб підсобки.

— Він збирається пошити мені одяг? — прошепотіла Стефані.

— Ага.

— Хіба йому не потрібно зняти мірки чи щось таке?

— Йому вистачить єдиного погляду.

Вони пройшли до невеличкої вітальні, і за мить до них приєднався Страхопуд. Стефані та Черептон сіли на вузький диван, а Страхопуд зайняв крісло навпроти, склавши пальці трикутником.

— То в чому, зрештою, справа? — спитав він.

— Ми розслідуємо вбивство Ґордона Едглея, — відповів Черептон.

— Вбивство? — промовив Страхопуд після короткої паузи.

— Саме так.

— Кому знадобилося вбивати Ґордона?

— Ми вважаємо, що Змієсердові. На нашу думку, він щось шукав.

— Слухай, Чере, — сказав Страхопуд, насупившись, — зазвичай, якщо тобі потрібна моя допомога, ти просто кличеш мене, і ми разом вирушаємо та встрягаємо в бійку. Ти раніше ніколи не пояснював мені, що коїться. То чому робиш це зараз?

— Цього разу мені потрібна від тебе зовсім інша допомога.

— То мені не треба нікого бити?

— Ми були б вдячні, якби ти допоміг нам розібратися, що саме шукає Змієсерд.

— Розумію, — кивнув Страхопуд.

— Тобто не розумієш, так?

— Так, — одразу ж погодився той. — Я дійсно не знаю, чого ви від мене хочете.

— Ми гадаємо, що Змієсерд шукає Посох Предвічних, — сказала Стефані. На цих словах Черептон глибше занурився у диванні подушки.

— Шукає що? — на обличчі Страхопуда знову з’явилася усмішка. — Ти ж не серйозно про це кажеш, правда? Слухай, не знаю, що там тобі розповів мій любий друг, але Посоха не існує.

— Змієсерд вважає, що існує. Нам здається, що це якось пов’язано зі смертю мого дядька.

— Співчуваю твоїй втраті, — мовив Страхопуд. — Щиро співчуваю. Я поважав Ґордона. Він знав, що у світі існує магія, і не спокусився нею. Просто волів спостерігати та писати про неї. Для цього потрібна сила, яка, сподіваюся, передалася й тобі.

Стефані промовчала. Черептон навіть не глянув на неї.

— Але, — продовжив Страхопуд, — немає жодного сенсу вважати, що його смерть пов’язана з легендою, яка передавалася з покоління в покоління і щоразу дедалі більше змінювалась. У Ґордона стався серцевий напад. Він помер. Таке трапляється зі смертними. Хай спочиває з миром.

— Гадаю, мій дядько знав, де знайти Посох, чи сам володів ним, тому його і вбили. А тепер Змієсерду відомо, де Посох, і йому потрібен ключ.

— Який ключ?

— Мабуть, той, що допоможе отримати Посох. Ми не знаємо напевно. Але нам точно відомо, що він намагався вбити мене двічі за ніч, аби отримати цей ключ.

Страхопуд похитав головою:

— Це не твій світ.

— Тепер я — його частина.

— Ти зробила тільки перший крок до нього. Ти бачила магію, чаклунів, живих скелетів.Я вірю, що для тебе це все — неймовірні пригоди. Але ти й гадки не маєш, чим ризикуєш.

Черептон все ще мовчав.

— Знаєте, що? — мовила Стефані, підвівшись. — Для мене це справді пригода. Ви маєте рацію. Я дійсно сприймаю усе як неймовірну пригоду, яка хвилює, захоплює й зачаровує мене. Я бачила, як дивні люди роблять дивні речі, й це неабияк мене здивувало, — у її погляді промайнула лють. — Але не смійте, навіть на хвильку не смійте припускати, що це для мене дитяча гра! Мій дядько лишив мені статок: я успадкувала від нього усе, чого можна забажати. Ґордон вчинив так заради мене, але зараз він мертвий. І тепер я маю зробити щось заради нього. Я маю знайти його вбивць і переконатися, що вони не залишаться непокараними. Хтось має за нього помститися.

— Це божевілля! — вигукнув Страхопуд, нахилившись вперед у кріслі. — Посох — це казка!

— Я вірю, що він існує.

— Звісно ж, ти віриш! Тебе затягнули у світ, у якому, на твою думку, може статися будь-що, але насправді все не так. Твій дядько вліз сюди, і якщо вірити твоїм здогадкам, його за це вбили. Хочеш наслідувати його приклад? Ти граєш із вогнем.

— Усі тут грають із вогнем.

— Усе пішло не так, як я планував, — визнав Черептон.

— Для цього й існують правила, — тепер Страхопуд звернувся до детектива, ігноруючи Стефані. — Існує причина, чому ми нікому не кажемо, що ми тут. І вона — чудовий цьому приклад.

Стефані відчула, як в ній спалахує полум’я гніву. Вона розуміла, що не зможе зараз нічого сказати так, аби голос не підвів її і не задрижав, тому просто кинулася геть повз Страхопуда. Пройшовши крізь крамницю, дівчина прочинила двері й опинилася на вулиці. Лють розпирала її так, що аж пальці трусилися. Вона ненавиділа зверхню манеру розмови, ненавиділа, коли її не сприймали за рівну, й ненавиділа відчуття, наче її захищають. Проте ігнорування теж її дратувало.

За кілька хвилин із крамниці вийшов Черептон; на ньому знову був капелюх. Детектив підійшов до дівчинки, яка, схрестивши руки на грудях, притулилася до «Бентлі» та вдивлялася в тріщину на тротуарі.

— Ну, все пройшло добре, — раптом мовив він. Не отримавши відповіді, детектив кивнув і спитав:

— Я розповідав тобі, як уперше зустрівся зі Страхопудом?

— Мене це не цікавить.

— А... Ну, гаразд.

Тиша оповила їх, наче туман.

— Насправді не дуже-то й цікава історія. Але там є пірати.

— Мені байдуже, — відповіла Стефані. — То він допоможе нам чи ні?

— Ну, на його думку, ідея залучити тебе до цієї справі не надто... не надто вдала.

— О, справді? — з гіркотою в голосі озвалася Стефані.

— Здається, він вважає мене безвідповідальним.

— А ти що думаєш?

— Мене вважали безвідповідальним і раніше. Цілком імовірно, що це відбувається знову.

— Гадаєш, я у небезпеці?

— О, так. Змієсерд усе ще вірить, що ти володієш якимось ключем. Коли він дізнається, хто ти є і де ти є, він відправить по тебе ще когось. Ти — і зараз я не перебільшую — у смертельній небезпеці.

— Тоді прояснімо дещо остаточно, гаразд? Я не можу усе покинути. Я не можу повернутися до свого нудного, звичайного життя, навіть якщо схочу. Я бачила забагато. Я вплуталася в цю справу. Це мого дядька вбили, моє життя під загрозою, і я не збираюся просто тікати. У мене все.

— Що ж, ти мене переконала.

— То чого ми тут стоїмо?

— Щойно хотів спитати, — сказав Черептон, прочиняючи двері «Бентлі». Вони забралися всередину, й автівка після повороту ключа з гуркотом пробудилася до життя. Детектив поглянув у дзеркало заднього виду, потім на бічні дзеркала, потім згадав, що у «Бентлі» не лишилося бічних дзеркал, і виїхав на дорогу.

— Отже, нам не вдасться поглянути на родинну колекцію Кравчика? — спитала Стефані дорогою.

— Страхопуд — чудова людина й чудовий друг — саме той, кого хочеться мати на своєму боці, але, крім того, він чи не найвпертіший з усіх моїх знайомих. Через чотири дні він усе обдумає, змінить свою думку та з радістю дозволить побачити те, що нас цікавить, але до того — жодної надії.

— Може, ці книжки є в бібліотеці Порцеляни?

У Черептона вийшло щось середнє між сміхом та рохканням:

— Порцеляна вистежує ці книжки впродовж років, але вони замкнені у місці, де навіть вона не зможе їх дістати.

— Тобі відомо, де саме?

— У Сховищі.

— У сховищі? І що з того?

— Не просто у сховищі, а у Сховищі з великої літери. Це ціла система камер зберігання, що розташована під Дублінською міською галереєю мистецтв. Добре захищена, тож порушникам там не дуже раді.

Стефані зачекала хвильку, а потім спитала:

— Страхопуд змінить свою думку через чотири дні?

— Зазвичай десь так воно й буває.

— Але у нас немає чотирьох днів, правда?

— Ні, немає.

— Тож ти розумієш, що нам треба зробити, чи не так?

— На жаль, так.

— Нам необхідно побачити ту колекцію.

Черептон поглянув на неї:

— Я знав, що ти добре з цим впораєшся. З першого погляду зрозумів, що в тебе є здібності для такої роботи.

— То ми вдеремося до Сховища?

Він неохоче кивнув:

— Ми вдеремося до Сховища.

* * *

Дублінська міська галерея мистецтв була розташована в одному з найбагатших районів міста. Суцільне сяйво з металу й скла, вона стояла гордо і самотньо, тримаючи інші будівлі на поважній відстані завдяки своїм пишним садам.

Напарники припаркувались біля дороги, щоб зробити попередній огляд, як це назвав Черептон. Вони поки що не збиралися лізти до Сховища, а просто мали скласти уявлення, з чим доведеться мати справу. Співробітники галереї та півдюжини охоронців саме залишали будівлю: їхня зміна на сьогодні скінчилася. Чоловік і жінка у блакитній уніформі пройшли повз них сходами та зайшли до галереї, зачинивши за собою двері.

— Гм, — мугикнув Черептон з-за свого шарфа. — Здається, у нас проблема.

— Яка проблема? — спитала Стефані. — Вони? Хто це?

— Нічна зміна.

— Оті двоє? І все?

— Вони не зовсім люди.

— І хто ж вони?

— Не стільки хто, скільки що.

— Присягаюся, Черептоне: або ти даси мені пряму відповідь, або я знайду найбільшого собаку, якого ти будь-коли бачив, змушу його вирити яму та закопаю тебе в ній.

— О, як це мило, — озвався Черептон. Потім він вдав, ніби прочистив горло, хоча насправді прочищати було нічого через відсутність самого горла. — Ти звернула увагу на те, як вони рухалися?

— Дуже... гм, не знаю, дуже граційно. І що з того? Вони танцюристи? Сховище охороняє балерина?

— Вони вампіри, — сказав Черептон. — Сховище охороняють вампіри.

Стефані висунулася з вікна і показово глянула на небо.

— Сонце все ще світить, Черептоне. Яскраво світить.

— Для них немає жодної різниці.

Вона насупилася:

— Хіба сонячне світло їх не вбиває? Не перетворює на пил, не спалює у полум’ї чи щось таке?

— Ні. Вампіри засмагають, так само, як ми з тобою. Ну, як ти. Я просто білію.

— То сонячне світло ніяк на них не впливає?

— Воно осліплює їх, послаблює сили. Вдень вони абсолютно смертні у всіх сенсах, проте щойно заходить сонце, їхні сили розквітають.

— Я цього не знала.

— І двоє з них охороняють Сховище в нічну зміну. Ідеальні сторожові пси.

— Якщо сонячне світло їм не до завади, то, гадаю, хрест також навряд чи їх злякає?

— Найкращий спосіб зупинити вампіра —всадити в нього купу куль. А оскільки ми не хочемо нікого покалічити, це і є проблема, про яку я тобі казав.

— Має бути якийсь спосіб пройти повз них. Можемо перевдягнутися у прибиральників.

— Ніхто не працює поряд із вампірами —вони не бачать різниці між союзниками та ворогами. Ці істоти так само не можуть втримати жагу до крові, як нічний метелик не здатний зупинитися перед великою яскравою лампою. Вампіри — це найефективніші та найкровожерніші вбивці на землі.

— Моторошно.

— Ну, так, мало хто вважає вампірів милими створіннями.

— Що ж, тоді нам доведеться вигадати щось дуже й дуже хитромудре.

Черептон задумався, а потім стенув плечима:

— Гадаю, на цьому я знаюся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон відвіз Стефані додому, і поки вона намагалася заснути у своєму ліжку, інша дівчина у Лондоні сиділа навпочіпки та вдивлялася в темряву.

— Агов? — гукнула вона. — Є там хтось унизу?

Темні води Темзи вирували під її ногами. Ніхто так і не озвався. Дівчина поглянула на свій годинник, потім роззирнулася довкола. За сім хвилин північ, і на Вестмінстерському мості не було нікого, окрім неї. Чудово.

— Агов? — гукнула вона знову. — Мені треба поговорити з тобою.

— Тут, унизу, нікого немає, — відповів голос.

— Гадаю, хтось таки є, — сказала дівчина.

— Ні, — почувся голос. — Нікого.

— Гадаю, там сидить троль, — мовила дівчина. — І мені треба поговорити з ним.

Із темряви виринуло маленьке зморшкувате обличчя з великими вухами та шапкою колючого чорного волосся. Величезні очі створіння витріщилися на дівчину.

— Що тобі треба? — спитав троль.

— Я хочу поговорити з тобою. Мене звати Таніта Лов, а тебе?

Троль захитав головою.

— Ні-ні-ні, не казати. Не казати цього.

— О, точно, — мовила Таніта, — у тролів є тільки одне ім’я, так?

— Так, так, одне ім’я. Не казати.

— Але я можу вгадати його, правильно? Що трапиться, якщо я правильно вгадаю твоє ім’я?

Троль вишкірився, продемонструвавши низки жовтих гострих зубів.

— Ти житимеш, — сказав він.

— А якщо помилюся?

Троль загиготів.

— Тоді я тебе з’їм!

— Звучить, як весела гра, — усміхнулась Таніта. — Коли ти зазвичай граєш?

— Опівночі, точно опівночі, так-так-так. Коли я сильний.

— І ти вистрибуєш з-під моста на будь-якого перехожого, чи не так?

— Три спроби, — киваючи, мовив троль. — У них є три спроби. Вгадують ім’я — не з’їдаю. Не вгадують — з’їдаю.

— Хочеш зіграти зі мною?

Усмішка згасла на обличчі троля.

— Недостатньо сильний. Треба зачекати, так-так. Рівно опівночі.

— Ми можемо й не чекати, правда? — надула губи Таніта. — Я хочу зіграти зараз. Закладаюся, що зможу вгадати твоє ім’я.

— Ні, не зможеш.

— Закладаюся, що зможу.

— Ні, не зможеш! — сказав троль і знов загиготів.

— Вилазь звідти й побачимо.

— Так-так, грати у гру!

Таніта поглянула на годинник і відступила назад, коли троль вистрибнув до неї. За дві хвилини північ. Троль був маленький на зріст, ледве сягав їй до поясу, з тонкими ручками та ніжками, на яких виступали гострі нігті, та роздутим животом. Він неприємно гиготів, проте тримався на відстані.

Дівчина трохи розстібнула свій плащ і усміхнулась до нього.

— Який ти приязний малюк! Чи ти єдиний троль у Лондоні?

— Єдиний, — гордовито підтвердив він. — Тепер граймо! Вгадуєш ім’я — не з’їдаю, не вгадуєш — з’їдаю. Вгадуй-вгадуй-вгадуй!

— Так, подивимося, — мовила Таніта, підходячи на крок ближче. Троль примружив очі та відступив назад, до краю моста. Вона зупинилась. — Тебе звати Пустобрюх?

Троль вибухнув гиготінням.

— Ні-ні, не Пустобрюх! Дві спроби, лишилося дві спроби!

— Це важче, ніж я думала, — мовила Таніта. — Ти добре знаєшся на цьому, чи не так?

— Я кращий! Найкращий!

— Не надто багато людей вгадало твоє ім’я, еге ж?

— Ніхто, — прореготав троль. — Вгадуй-вгадуй!

— Ти... Фернінабоп Капрукі?

Троль гикнув, заволав і пішов у скоки та в боки. Таніта наблизилась ще трохи.

— Не Фернінабоп! — сміявся він. — Не Капрукі!

— Овва, — збентежено промовила Таніта. — Не дуже-то в мене виходить, правда?

— Я тебе з’їм!

— Багато їси перехожих?

— Так-так, ням-ням.

— Хапаєш їх усіх, га? Вони кричать, волають, втікають геть...

— Але я ловлю їх! — прогиготів троль. — Рівно опівночі я великий, сильний і швидкий, хапаю їх, хапаю їх усіх! Вони б’ються, звиваються й лоскочуть мене зсередини!

— Краще мені вгадати з останньої спроби, еге ж? — спитала Таніта. — Ти... Те-Тіт-Той?

Троль розреготався так сильно, що аж впав на спину.

— Ні, ні! — зміг вимовити він поміж реготом. — Усі завжди так кажуть! Усі помиляються!

Таніта зробила ще один крок уперед, і усмішка зникла з її обличчя. Меч зблиснув під плащем, але троль побачив його саме вчасно і з пронизливим вереском ухилився від удару.

Таніта вилаялась і вдарила знову, проте суперник проскочив під її рукою. Вона розвернулася й штурхнула його ногою. Троль впав, потім скочив на рівні. Істота шипіла й бризкалася слиною на дівчину, поки та наближалася, а потім тишу теплої лондонської ночі розірвав Біг Бен. Північ.

Таніта кинулася в атаку, але запізно. Троль відступив назад. Його плечі вигнулися, а сам він із гарчанням почав збільшуватись.

— Дідько! — пошепки вилаялась Таніта.

М’язи проступали на руках і ногах троля й так напинали шкіру, що здавалося, ніби та зараз трісне. Таніта знову подалась уперед, але троль відстрибнув, і коли приземлився, то був уже зростом із неї. Його груди та шия виросли, він збільшувався і продовжував гарчати. Кістки троля випнулися — і він перестав рости. Тепер істота була майже вдвічі більша за дівчину.

Битва з тролем, що збільшився до своїх справжніх розмірів, не входила до планів Таніти. Тримаючи меч вістрям донизу на рівні ніг, вона почала обходити супротивника по колу.

— Ти ошукала мене, — мовив троль, тепер вже глибоким гортанним голосом.

— Ти був поганим хлопчиком, — відповіла вона.

— Зжеру тебе. Зжеру тебе всю, так-так-так.

Таніта подарувала йому усмішку.

— То ходи сюди та спробуй, якщо зможеш.

Троль заревів і кинувся на неї, рухаючись швидко, попри свої розміри, але Таніта була напоготові. Вона метнулася вбік і опинилась у нього за спиною, мечем розітнувши стегно супротивника. Істота звила від болю й змахнула величезним кулаком, що влучив просто у спину дівчини. Вона сильно вдарилася об землю. Троль стрибнув, аби розчавити її, проте Таніта встигла відкотитися вбік і припасти на коліно. Меч описав широку дугу від її стегна до плечей, і його лезо зустрілося з рукою мерзенного створіння.

Троль позадкував, а дівчина підвелася на ноги.

— Вкушу тебе! — проричав троль. — Роздеру на дрібненькі шматочки, так-так-так.

— Не так вже й весело грати з кимось, хто може дати тобі відсіч, правда?

— Мій міст! — заволав він. — Моя гра!

Дівчина знов усміхнулася до троля.

— Мої правила.

Він загарчав і кинувся на неї. Дівчина не відступала зі своєї позиції. Сильний удар мечем відсік пальці на правиці троля. Той заволав від болю й відсахнувся, а Таніта стрибнула на нього. Втопивши ноги у його грудині, вона відштовхнулась, і світло мостових ліхтарів сяйнуло на лезі меча, коли він відрубав істоті голову. Тіло троля за інерцією подалося назад, — Таніта ледь встигла зістрибнути, — врізалося в огорожу і впало в річку догори дриґом.

Таніта нахилилася, аби підібрати голову, та покрокувала до огорожі. Вона обернулася, коли раптом на тому ж мості з’явився чоловік. Вони ніколи не зустрічалися раніше, проте дівчина знала, хто це був. Високий, лисий, зі зморшками на обличчі та променистими блакитними очима — таких блакитних очей вона ще не бачила, — це був маг містер Блісс.

Він указав на голову в її руках.

— Ризиковано.

— Я вже билася з тролями раніше, — чемно відповіла дівчина.

— Я кажу, ти ризикуєш, що тебе побачать.

— Хтось мав це зробити. Троль вбив багатьох невинних людей.

— Але ж саме цим тролі й займаються. Несправедливо звинувачувати в тому, що закладено природою.

Вона не знала, що й відказати. Містер Блісс усміхнувся.

— Я не сварю тебе, — мовив він. — Твій вчинок шляхетний і самовідданий. Цим можна тільки пишатись.

— Дякую.

— Але ти мене дивуєш. Я спостерігав за твоїми успіхами протягом кількох останніх років. Дивно бачити, як чаклунка, навіть такий адепт, як ти, приділяє стільки уваги фізичним зіткненням. І при цьому ти не прагнеш здобути сили.

— Я просто хочу допомагати людям.

— Це мене й дивує.

— Моя мати часто розповідала мені історії про війну, — сказала Таніта. — Гадаю, ви забуваєте про власні самовіддані вчинки.

Містер Блісс м’яко усміхнувся.

— На війні немає місця для героїзму. Просто є речі, які треба робити. Героями стають пізніше. І взагалі, я тут не заради філософських роздумів.

Чоловік не зводив із неї своїх променистих блакитних очей.

— Насувається буря, міс Лов. Майбутні події можуть назавжди змінити розподіл сил у магічному світі, тому я пожертвував своїм усамітненням, аби знайти тебе. Мені потрібна людина з твоїми здібностями й перспективами.

— Не певна, що розумію вас.

— Маг на ймення Змієсерд збирається порушити перемир’я. Якщо мої зусилля виявляться марними, знову розпочнеться війна. Ти потрібна мені на нашому боці.

— Для мене це честь, — відповіла Таніта.

— Нам доведеться багато чого навчитися одне в одного, — вклонився у відповідь містер Блісс. — Вирушай до Ірландії, там я невдовзі з тобою зв’яжуся.

Вона кивнула, і чоловік пішов геть. Таніта викинула голову троля в Темзу, сховала меч під плащем і покрокувала у зворотному напрямку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступного ранку Стефані прокинулася від голосної музики, що долинала з магнітофона десь поблизу. Її батько намагався налаштувати радіо на станцію новин, але перемикач гучності зламався, тому замість тихого фонового шуму родина слухала «Політ валькірій» Ваґнера на повну гучність. Пульт загубився у надрах дивану, тож він і гадки не мав, як вимкнути магнітофон. Від музики дрижали стіни й підлога, і нікуди було подітися від цієї потужної сили. Коли мама нарешті витягнула дріт із розетки, Стефані вже остаточно прокинулася.

Місіс Едглей зазирнула до її кімнати, аби попрощатися, і разом із чоловіком поїхала на роботу. Стефані тим часом натягла на себе джинси та футболку. Чекаючи на Черептона, вона роздумувала, яке б ім’я собі обрати. Детектив пояснив їй, яким чином нове, обране, ім’я поставить захисне клеймо на старому. Скажімо, якщо Стефані захоче назватися Кристальним Молотом (а це не входило до її планів), то ім’я Стефані Едглей одразу стане несприйнятливим до будь-яких заклять. Але допоки у дівчинки було тільки отримане ім’я, вона була вразливою.

Якщо вже й брати нове ім’я, то таке, за яке не буде соромно впродовж наступних років. Воно має бути класичним, але при цьому личити їй. Черептон розповідав про людей, які взяли собі імена на кшталт Лезо або Фенікс, і не радив обирати те, що, на перший погляд, здається крутим. Якось детектив зустрів пишну жіночку з розтріпаним волоссям і зі шпинатом у зубах. Так от, ця жіночка представилась як Реактивний Снаряд. М’яко кажучи, таке ім’я їй не дуже личило, так само, як і Лезо було зовсім негодящим ім’ям для низенького гладкого чоловічка.

Стефані підвела погляд саме вчасно, щоб побачити, як Черептон стукає у вікно. Дівчинка впустила гостя всередину.

— А я думав, що дівчатка мають бути охайними, — зауважив він, ступаючи до кімнати.

Стефані копняком відправила білизну під ліжко, ігноруючи зауваження.

— З тобою все гаразд?

— Я забирався й на гірші дахи, повір.

— Знаєш, мої батьки пішли на роботу. Міг би і через двері зайти.

— Двері для людей без уяви.

— Ти впевнений, що ніхто тебе не помітив? Не вистачало тільки, щоб сусід, який проходив собі повз, побачив, як ти видряпуєшся будинком.

— Не турбуйся, я був обережним. До речі, у мене щось є для тебе.

Він простягнув дівчині шматок крейди.

— Ем, дякую... — повільно промовила вона.

— Ходи до дзеркала.

— Прошу?

— Ходи до дзеркала та намалюй на ньому символ.

Детектив вручив їй невеличку картку, на якій було зображено око, вписане в коло, крізь яке проходила хвиляста лінія.

— Для чого це?

— Аби допомогти тобі. Ну ж бо!

Стефані насупилася, а потім підійшла до дзеркала.

— Ні, дзеркало у повний зріст, — заперечив Черептон. — Знайдеться таке?

— Так, — відповіла Стефані.

Усе ще не маючи жодної гадки, нащо вона це робить, дівчина прочинила шафу та за допомогою крейди скопіювала символ із картки на поверхню дзеркала, яке було на зворотному боці дверцят. Покінчивши з цим, Стефані повернула крейду та картку Черептону. Той подякував, відклав їх і поглянув на дзеркало:

— Скло, скажи; скло, відчуй; скло, вкажи, не шахруй!

Він знову поглянув на Стефані.

— Тепер можеш, будь ласка, стерти цей символ?

— Що тут коїться? Що ти робиш? Ти зачарував моє дзеркало?

— Так. Не могла б ти, будь ласка, стерти з нього символ?

— То що робить твоє закляття? — спитала вона, використавши рукав замість ганчірки.

— Побачиш, — відповів детектив. — Ти носиш годинник?

— Мій годинник зламався. Він був на зап’ястку, коли я плавала. Думала, він водостійкий.

— А він дійсно водостійкий?

— Виявилося, що ні. А нащо тобі знати, котра година?

— Мені й не треба. Торкнися дзеркала.

Дівчина примружила очі:

— Навіщо?

— Торкнися дзеркала.

Стефані завагалася, а потім простягла руку до дзеркала й ледь торкнулася його поверхні кінчиками пальців. Коли вона відвела руку назад, віддзеркалення не повторило її рухи. Дівчинка зачаровано спостерігала, як її дзеркальна копія кліпнула очима, наче прокидаючись від трансу, потім різко опустила руку й роззирнулася. Після цього вона дуже повільно вийшла із дзеркала.

— Боженьки... — промовила Стефані, задкуючи, поки її власне віддзеркалення заходило до кімнати. — Боженьки, — мовила вона знову, бо нічого більше не спадало їй на думку.

Черептон визирнув у вікно.

— Воно буде жити твоїм життям, поки тебе нема вдома, тож тебе не шукатимуть.

Стефані витріщилася.

— Вона — це я.

— Не вона — воно. І не ти, а віддзеркалення. Воно ходить, як ти; говорить, як ти; поводиться, як ти, і воно зможе ввести в оману твоїх батьків або будь-кого іншого, хто з ним заговорить. Коли ти повернешся, воно також повернеться назад, до дзеркала, а весь здобутий ним досвід і спогади перейдуть тобі.

— Тобто... Тобто я можу бути у двох місцях водночас?

— Саме так. Проте йому не варто проводити забагато часу з іншими людьми, бо вони почнуть помічати, що щось не так. Ще воно ніколи не надурить чаклуна. Але для твоїх потреб це ідеальне рішення.

— Овва, — Стефані ближче придивилася до своєї копії. — Скажи щось.

Копія поглянула на неї у відповідь.

— І що саме мені тобі сказати?

Раптом Стефані розсміялася, а потім прикрила рота долонею.

— Ти розмовляєш зовсім як я, — проговорила вона крізь пальці.

— Я знаю.

— Як тебе звати?

— Мене звати Стефані.

— Ні, я про твоє власне ім’я.

Черептон похитав головою.

— Запам’ятай: це не справжня істота. У нього немає власних думок чи почуттів. Це твоє віддзеркалення — і нічого більше. Інструкції до застосування такі: воно не може змінити одяг, який ти носиш під час накладання закляття. Перевіряй, чи немає на тобі чогось із малюнком чи символом — вони віддзеркаляться навпаки. Також треба пересвідчитись, що не носиш обручку або годинник, — вони з’являться на іншій руці. А так усе доволі просто.

— Овва.

— Час іти.

Стефані обернулась до детектива, насупивши брови.

— А ти впевнений, що батьки не зрозуміють, що це не я?

— Віддзеркалення намагатиметься уникати інших людей та, зокрема, довгих розмов. Навіть якщо твої батьки притиснуть його до стінки та почнуть бомбардувати запитаннями, їм просто може здатися, ніби ти поводишся дещо дивно.

Стефані закусила губу, а потім знизала плечима.

— Хіба що вони подумають, що перед ними не я, а моя дзеркальна копія... А це навряд чи.

— Якби ж ти знала, скільки речей, що потрапляють до категорії «навряд чи», сходить нам з рук. Готова вирушати?

— Гадаю, так.

— Хочеш піти через двері або через вікно?

— Двері для людей без уяви, — усміхнулась Стефані та приєдналась до Черептона біля віконної рами. Наостанок вона озирнулася до віддзеркалення, що нерухомо стояло посеред кімнати.

— Бувай, — мовила Стефані.

— Бувай, — відказала копія і вперше спробувала усміхнутися. Вийшло доволі моторошно.

Стефані вилізла з вікна й повисла на Черептонові. Детектив зібрав повітря під ними, аби воно спрацювало чимось на кшталт подушки, і стрибнув. Вони м’яко приземлилися та пройшли до кінця вулиці, не стрівши жодного сусіда. Коли Стефані та Черептон дісталися причалу, дівчина раптом зблідла. Вона втупилася нажаханим поглядом у щось попереду себе, поки детектив спокійно крокував собі далі.

— Що це в біса таке? — спитала Стефані.

— Моя автівка, — відповів Черептон та сперся на машину, схрестивши руки на грудях. Морський бриз куйовдив перуку під крисами його капелюха.

Дівчинка поглянула на Черептона, потім на машину, потім знову на Черептона.

— Що трапилося з «Бентлі»?

Він схилив голову.

— Не знаю, чи ти помітила, але він подряпався. Так, зовсім трішечки.

— І де він зараз?

— У ремонті.

— Влучна відповідь. «У ремонті» — це влучна відповідь. Але ж... Я повертаюся до свого попереднього запитання. Що це в біса таке?

Те, на що сперся Черептон, виявилося гетчбеком канарково-жовтого кольору зі світло-зеленими сидіннями.

— Це моя запасна автівка, — гордовито мовив він.

— Вона жахлива!

— А я й не проти.

— Це тому, що ти ховаєшся у своєму костюмі й ніхто тебе не впізнає!

— Ну, можливо, тут є певний зв’язок...

— Коли відремонтують «Бентлі»?

— Перевага життя у світі магії та чудес, зокрема, у тому, що навіть найскладніший авторемонт тут виконують менш ніж за тиждень.

Стефані витріщилась на нього.

— За тиждень?

— Не тиждень, — швидко виправився Черептон, — за шість днів. Іноді п’ять. Та можна й за чотири, якщо я зателефоную майстру й пообіцяю додаткову...

Вона все ще не зводила з нього погляду.

— Післязавтра, — покірно сказав Черептон.

Дівчинка розслабила плечі.

— Нам справді доведеться їхати на цьому?

— Сприймай це як пригоду! — просяяв детектив.

— І нащо мені це робити?

— Бо інакше впадеш у глибоку, глибоку депресію. Повір мені. А тепер усі на борт!

Черептон застрибнув до автівки. Стефані попленталась до іншого боку машини і просто впала всередину. Дівчинка якомога щільніше втискалася у світло-зелене сидіння, поки вони їхали вулицями Гаґарда. На задньому сидінні лежав згорток у брунатному папері, перев’язаний мотузкою. Поряд із ним була чорна торба.

— Це наше приладдя для зламу Сховища? —спитала вона. — Ми ж туди прямуємо?

— Щодо першого — так. У торбі знаходиться все обладнання, необхідне для блискавичного зламу. Щодо другого — ні, ми прямуємо не туди. Перед тим як познайомити тебе зі світом злочинності, я спершу познайомлю тебе зі старшими магами — Старійшинами.

— Світ злочинності звучить веселіше.

— Він і є веселішим, хоч я ніколи й не виправдовував злочинів у будь-якій формі. Звісно, окрім тих випадків, коли до злочину вдаюся особисто.

— Звісно. То чому ми відкладаємо веселощі? Чого треба тим Старійшинам?

— До них дійшли чутки, ніби я втягую неймовірно чарівну молоду леді в халепу, тож вони хочуть докорити мені за це.

— Скажи, що це їх не обходить.

— Розумієш, хоч я й захоплююся твоєю зухвалістю...

— У якому сенсі?

— ...боюся, з цими хлопцями вона не спрацює. Тобі варто запам’ятати, що Старійшини...

— ...це насправді старі чаклуни?

— Ну, так.

— Я й сама здогадалася.

— Певно, пишаєшся цим.

— І чому ти маєш щось їм доповідати? Хіба ти працюєш на них?

— Певною мірою. Старійшини приймають закони, і у них є люди, які ці закони впроваджують. Але тих, хто розслідує порушення законів: вбивства, грабіжки, кілька викрадень тощо, —насправді небагато. Здебільшого я працюю позаштатно й отримую гроші від Старійшин.

— Тож якщо вони забажають погрозити тобі пальцем...

— То мені доведеться стояти перед ними і спостерігати за цим пальцем, так.

— А навіщо я їм потрібна? Хіба я не те саме мале дівчисько, яке треба тримати подалі?

— Розумієш, я не надто хочу, аби вони бачили у тобі невинне маленьке дівчисько. Навпаки — перед ними постане непокірлива, неслухняна бунтарка, яка сама вирішила стати моєю напарницею. Може, тоді вони зглянуться наді мною.

— Чекай, Старійшини хоча б знають, що я йду з тобою?

— Ні. Але вони обожнюють сюрпризи! Майже завжди.

— Може, мені краще зачекати в автівці?

— У цій автівці?

— Е-хе-хе, влучна заувага.

— Стефані, ми обоє чудово розуміємо: відбувається щось серйозне. Але поки що Старійшини не хочуть визнавати, що їхнє дорогоцінне перемир’я у небезпеці.

— То чому вони мають повірити мені, а не тобі?

— Бо у мене є певна репутація і своя історія, через яку дехто може сказати, що я переслідую власні цілі. Крім того, жахастики завжди звучать ефектніше з вуст леді.

— Я не леді.

Він знизав плечима.

— Принаймні ти найкращий варіант із тих, що в мене були.

* * *

По дорозі Черептон влаштував дівчинці ще один сюрприз. Він зупинився біля якогось фаст-фуду і кивнув на згорток, що лежав на задньому сидінні.

— Що це? — спитала Стефані.

— А як ти думаєш?

— Схоже на згорток.

— То він і є.

— А що всередині?

— Якщо я скажу тобі, тоді не буде жодного сенсу в існуванні цього згортка.

Вона зітхнула.

— І в чому сенс його існування?

— У тому, щоб його відкрили, звісно ж. Відкрили й побачили, що всередині.

— Ти такий зануда, — пробурмотіла Стефані, потягнувшись назад за пакунком, який виявився м’яким на дотик. Дівчина поглянула на Черептона.

— Одяг?

— Ані пари з вуст.

— Страхопуд вже пошив для мене одяг? Я думала, що він не візьметься за роботу після нашої... гм, суперечки.

Черептон стенув плечима й почав щось собі мугикати. Стефані зітхнула, а потім, захопивши пакунок, вийшла з яскраво-жовтої автівки й попрямувала до ресторанчика. Опинившись у кабінці вбиральні, вона розв’язала мотузку й розгорнула свій пакунок. Усередині дійсно був одяг. Костюм глибокого чорного кольору, пошитий із тканини, якої дівчинка ще ніколи не бачила.

Стефані швидко перевдяглася й усвідомила, наскільки ідеально їй підходить нове вбрання. Вона вийшла з кабінки, аби помилуватися собою в дзеркалі. Штани та блузка без рукавів зі срібними застібками були неймовірно гарними, а черевики сиділи на нозі так зручно, ніби вона носила їх упродовж років. Образ довершувала куртка. Довга, до коліна, вона була пошита по фігурі з тканини такого насиченого чорного кольору, що той замалим не мерехтів. Дівчинка ледве встояла перед спокусою залишити свій старий одяг у вбиральні. Сховавши його замість цього в брунатному пакунку, вона вийшла надвір.

— Сюрприз! — вигукнув Черептон, коли Стефані повернулася до канаркової автівки. — Це одяг!

Дівчина зиркнула на детектива.

— Ти такий дивний.

Двадцять хвилин потому вони зайшли до музею воскових фігур. Будівля була стара і вимагала невідкладного ремонту. Вулиця, на якій вона була розташована, мала не кращий вигляд. Стефані не зронила й слова, поки вони заплатили за вхід і пройшли крізь темні коридори з восковими фігурами відомих людей і вигаданих персонажів. Вона бувала тут кілька разів під час шкільних екскурсій, проте ніяк не могла зрозуміти, навіщо вони зараз сюди прийшли. Напарники пленталися у хвості невеличкої групи туристів, поки не лишилися вдвох, і тільки тоді Стефані наважилася запитати:

— Що ми тут робимо?

— Збираємося відвідати Святилище Старійшин, — відповів Черептон.

— Хіба Старійшини зроблені з воску?

— Мені подобається навідуватись сюди, — мовив детектив, знімаючи сонцезахисні окуляри й ігноруючи її запитання. — Я тут почуваюся вільно.

Він скинув капелюх і перуку та розмотав шарф. Стефані збентежено роззиралася довкола.

— Ти не боїшся, що хтось тебе побачить?

— Анітрохи.

— Тоді, може, нам варто піти й поговорити зі Старійшинами?

— Слушна думка.

Черептон підійшов до стіни коридору та почав намацувати щось рукою на поверхні.

— Де ж воно? — бурмотів він. — Кляті дурні постійно його змінюють...

Із-за рогу повернула група туристів, і Стефані вже ступила до Черептона, аби відтягнути напарника геть із чужих очей, проте було запізно: його побачили. Маленький хлопчик-американець відійшов від батьків і став поряд із Черептоном, який закляк на місці.

— А це хто такий? — спитав хлопчик, ледь помітно насупивши брови.

Стефані завагалася. Тепер уся група, включно з гідом, дивилась на неї.

— Це... — мовила Стефані, напружуючи мізки, аби видати правдоподібне пояснення, — це Скелет Сем. Найгірший детектив у світі.

— Ніколи про нього не чув, — відповів хлопчик і штурхнув руку Черептона. Потім він знизав плечима, втративши будь-який інтерес до скелета, і група рушила далі. Коли туристи зникли з поля зору, Черептон обернувся до Стефані.

— Найгірший детектив у світі? — спитав він.

Стефані стенула плечима, приховуючи усмішку, а Черептон примирливо гмикнув і повернувся до своїх пошуків. Знайшовши певне місце, він натиснув на нього. Частина стіни від’їхала вбік, відкриваючи схований прохід.

— Овва, — промовила Стефані. — Святилище розташоване тут? Я бувала у цьому музеї...

— І ніколи не здогадувалася, що під твоїми ногами ховається світ магії та чудес?

— Саме так.

Він легенько хитнув головою.

— Звикай до цього відчуття.

Дівчина пройшла за детективом, і стіна за ними стала на місце. Сходи, що вели вниз, освітлювалися смолоскипами, які кріпилися на скобах. Що ближче Стефані з Черептоном підходили до мети своєї подорожі, то світліше ставало довкола.

Вони увійшли до яскраво освітленого вестибюля Святилища. Приміщення нагадувало Стефані розкішні зали в будівлях високотехнологічних компаній — усе мармурове, прикрашене дерев’яними панелями, — проте тут не було жодного вікна. Двоє охоронців стояли біля дальньої стіни, зчепивши руки за спиною. Вони були вдягнені у сірі довгі плащі, а їхні обличчя приховувало щось на кшталт шоломів із забралами. За спинами охоронців висіли коси із жахливими на вигляд лезами, що кріпилися на півтораметрових держаках.

Сухорлявий чоловік у костюмі вийшов привітати гостей.

— Детективе, — промовив він. — Ви зарано. Рада ще не готова до засідання. Я міг би провести вас до зали очікування, якщо забажаєте.

— Взагалі-то, я хотів провести екскурсію для нашої гості, якщо можна.

Чоловік кліпнув очима.

— Боюся, що доступ суворо обмежено, і вам це чудово відомо.

— Я лише збирався показати їй Вмістилище, — мовив Черептон. — По суті, Книгу.

— Розумію. Що ж, як адміністратор Святилища, я маю супроводжувати вас.

— Інакше й бути не може.

Адміністратор вклонився, розвернувся і повів їх униз сусіднім коридором. Дорогою вони минули інших охоронців у сірих уніформах. Стефані поступово звикала мати справу з людьми без очей та міміки, але у цих щось її дуже непокоїло. Хоча Черептон і був ходячим скелетом, він залишався по суті людиною. Ці ж вояки, що ховали обличчя за шоломами, її дуже лякали.

— Хто це такі? — прошепотіла Стефані, поки вони йшли.

— Сікачі, — тихо відповів Черептон. — Охоронці, вибивайли та солдати — усе в одному. Небезпечні особи. Радий, що вони на нашому боці.

Дорогою дівчина намагалася не дивитись на сікачів.

— Куди ми йдемо? — спитала вона, бажаючи змінити тему.

— Я хочу показати тобі Книгу Імен, — відповів Черептон. — Хтось каже, ніби це творіння Предвічних, але насправді ніхто достеменно не знає, хто її створив і яким чином. Вона містить імена усіх, хто живе на Землі: отримане ім’я, обране — з позначкою, де й коли його обрано, — та справжнє. Щоразу, коли народжується дитина, її ім’я з’являється на сторінках Книги. Щоразу, коли хтось помирає, ім’я зникає.

Стефані глянула на нього.

— То моє справжнє ім’я записане у Книзі?

— Як і моє. Як і будь-чиє.

— А хіба це не небезпечно? Якщо хтось заволодіє нею, то зможе керувати світом, — дівчина на мить замовкла, а потім продовжила: — Як безглуздо навіть казати таке вголос.

Адміністратор поглянув на неї через плече.

— Навіть Старійшини не відкривають цієї Книги. Вона надто могутня, може легко зіпсувати людину. Однак Старійшини й досі не знайшли спосіб знищити Книгу: її неможливо розірвати, неможливо спалити, неможливо зашкодити їй. Якщо легенди правдиві і Книгу справді створили Предвічні, то цілком логічно припустити, що тільки Предвічні можуть її знищити. Старійшини ж вважають своїм обов’язком захищати її й тримати подалі від допитливих очей.

Нарешті усі троє підійшли до подвійних дверей. Адміністратор змахнув рукою, і важкі двері повільно прочинилися. У Вмістилищі — дуже просторій кімнаті з мармуровими колонами, — за словами Черептона, було зібрано найбільш рідкісні й незвичайні магічні артефакти. Уздовж стін стояли суцільні ряди шаф і столів, де лежали предмети настільки химерні, що й описати важко. Адміністратор указав на одну з найдивніших речей — двовимірну коробку, повну дивовиж, що здатні приголомшити найвибагливішого глядача. Проте побачити її можна було тільки у певному ракурсі.

* * *

Порівняно з усім цим нагромадженням чарівних предметів, центр кімнати здавався порожнім — там стояв лише п’єдестал, на якому лежала Книга.

— Це і є Книга Імен? — спитала Стефані.

— Так, це вона, — відповів адміністратор.

— Я думала, вона буде більшою.

— У неї саме такі розміри, які потрібні. Не більше, не менше.

— І це нормально — лишати її на відкритому місці?

— Вона не настільки вразлива, як ти думаєш. Коли Книгу помістили сюди, перед Старійшинами постало питання безпеки. Як її захистити? Охоронців можна подолати, двері — прочинити, стіни — зламати, щит — пробити.

— То що? Вони вирішили просто забити на це?

— Вони обрали найвинахідливіший захист із усіх можливих. Силу волі.

— Прошу?

— Книгу охороняє Воля Старійшин.

Стефані не була певна, жартує той чи ні.

— Можеш пересвідчитися сама, — мовив адміністратор. — Візьми Книгу.

— Я?

— Ти. Не хвилюйся, це безпечно.

Стефані поглянула на Черептона, але той не дав жодної підказки, що їй робити. Зрештою, вона обернулася й покрокувала до Книги.

Дівчинка переводила погляд з одного боку кімнати на інший. Вона подумала про двері з пастками та одразу ж перевірила підлогу під собою. Якої форми набуде «сила волі»? Вона сподівалася, що це будуть не кулі чи щось інше, що приносить біль. Її трохи дратував сам факт того, що вона прямує просто до пастки Старійшин — якою б вона не була, — і робить це добровільно. Нащо? Аби довести твердження, яке навіть не належало їй? Вона навіть не хотіла взяти Книгу. Ситуація була безглуздою.

Стефані озирнулась і побачила безтурботний вираз на обличчі адміністратора. Він явно тішився, бо ж напевно знав, що саме вистрибне перед нею, аби перегородити шлях до дорогоцінної Книги. Дівчина зупинилась. Якщо йому потрібна Книга, хай піде та візьме її сам. Стефані розвернулася й покрокувала назад. Адміністратор не зводив з неї погляду.

— Ти не взяла Книгу, — зауважив він.

Стефані примусила себе залишатися ввічливою.

— Ні, не взяла. Але повірю вам на слово, що вона під надійним захистом.

— Коли ти тільки почала йти, ти ж хотіла взяти Книгу, чи не так?

— Мабуть, так.

— То чому не взяла?

— Бо передумала.

— Бо ти більше не хотіла її взяти.

— Ну, так. І що з того?

— То і є Воля Старійшин. Як би сильно ти не хотіла дістати Книгу, що ближче ти підходиш до неї, то менше твоє бажання. Не важливо, сама ти цього хочеш, хтось тобі наказав чи від цього залежить твоє життя. З кожним кроком твоя байдужість до Книги зростає, ким би ти не була і якою б силою не володіла. Навіть сам Меріторіус не зміг би до неї наблизитися.

Стефані незмигно дивилася на адміністратора, усвідомлюючи почуте. Зрештою, їй довелося визнати:

— Це було дуже вражаюче.

— Еге ж? — адміністратор трохи схилив голову, ніби дослуховуючись до чогось. — Тепер Рада готова засідати. Будь ласка, сюди.

Вони зайшли до овальної кімнати та встали навпроти великих дверей. Єдине джерело світла було десь угорі, тож у закутках кімнати панувала темрява.

— Старійшини з’являться буквально за мить, — мовив адміністратор і швидко пішов геть.

— Вони завжди так роблять, — пояснив Черептон. — Змушують людей чекати.

— Директор моєї школи робить так само, коли викликає когось до свого кабінету. Він вважає, що це підсилює його значущість.

— Це спрацьовує?

— Ні. Він просто має вигляд людини, що спізнилася.

Двері перед ними прочинилися, і до кімнати ввійшов старець із коротким білим волоссям та охайно підстриженою бородою. Високий на зріст, вищий за Черептона, він був одягнений у костюм гранітного кольору. Поки старець ішов, Стефані звернула увагу на тіні праворуч від нього. Здавалося, наче вони мерехтять і подовжуються довкола мага. Просто перед її очима ще більше тіней потягнулися із закутків кімнати, аби приєднатися до решти. Раптом тіні підвелися з підлоги й сформувались у жінку похилого віку в чорному одязі. Вона йшла поруч зі старцем, і що ближче вони підходили, то повільнішали їхні кроки. Нізвідки, просто з повітря по іншу руку високого старця, матеріалізувалася третя фігура. Цей маг здавався трохи молодшим за інших. На ньому був світло-блакитний костюм, піджак якого ледь сходився на чималенькому животі.

Стефані дивилася на Старійшин, Старійшини дивилися на Стефані.

— Черептоне, — раптом промовив високий старець звучним глибоким голосом. — Неприємності завжди йдуть за тобою?

— Я б не сказав, що йдуть, — відповів Черептон. — Радше сидять повсюди і чекають, поки я до них потраплю.

Чоловік похитав головою.

— Це твоя нова напарниця?

— Так і є, — відповів Черептон.

— Обране ім’я?

— Немає.

— Хоча б щось, — чоловік перевів погляд на Стефані. — Мене звати Ікан Меріторіус, я головний маг у Раді. Поряд зі мною — Морвена Крук і Саґасіус Том. Оскільки ти ще не обрала собі ім’я, чи можу я припустити, що ти не збираєшся втручатись у наші справи надовго?

У Стефані пересохло в горлі.

— Я не певна.

— Бачите? — спитав Черептон. — Неслухяна.

— Ти в небезпеці, — вів далі Меріторіус. —Звісно ж, ти хотіла би повернутися до безпечного й звичного тобі життя?

— А що в ньому безпечного?

— Яка бунтарка! — втрутився Черептон.

— Я маю на увазі, — правила своєї Стефані, — що завтра мене можуть збити на пішохідному переході або пограбувати сьогодні ввечері. Можу захворіти наступного тижня. Безпеки немає ніде.

Меріторіус підвів брови.

— Хоча це й правда, проте у звичайному житті тобі не доводилося протистояти чаклунам і ніхто не намагався тебе вбити.

Старійшини зацікавлено чекали на відповідь.

— Можливо, — визнала дівчинка, — але не думаю, що зможу просто про це забути.

Черептон скрушно похитав головою:

— Настирлива.

Наступною взяла слово Морвена Крук.

— Детективе, ви неодноразово подавали до Ради клопотання з приводу ймовірної загрози для перемир’я.

— То є так.

— І донині не змогли запропонувати жодних доказів.

— Ця дівчинка, що стоїть перед вами, і є моїм доказом, — повідомив Черептон. — На неї двічі здійснювали напад, і щоразу нападник приходив за ключем.

— Яким ключем? — спитав Саґасіус Том. Черептон завагався.

— Містере Крутію?

— Я гадаю, що нападника підіслав Змієсерд.

— Який ключ, детективе?

— Якщо Змієсерд замовляє напад на звичайну людину, цілком зрозуміло, що це загрожує перемир’ю, і у Ради не лишається іншого вибору, крім...

— Ключ, містере Крутію. Що він відчиняє?

Стефані поглянула на Черептона, і їй здалося, наче вона помітила легке розчарування у його ледь помітних порухах.

— Я вважаю, що ключ приведе Змієсерда до Посоха Предвічних.

— Ніколи не зрозумієш, чи ти жартуєш, Черептоне, чи ні, — мовив Меріторіус, усміхаючись.

— Я частенько це чую.

— Ти ж розумієш, що Посох — це казка?

— Я розумію, що його вважають казкою, так. А ще я розумію, що Змієсерд вистежує його,і, на мою думку, Посох міг бути у Ґордона Едглея.

— Зараз Нефаріан Змієсерд — наш союзник, — мовив Саґасіус Том. — Ми живемо у мирні часи.

— Ми живемо у страшні часи, — відповів Черептон, — коли ми надто боїмося порушити статус-кво, щоб поставити ті питання, які давно маємо поставити.

— Черептоне, — сказав Меріторіус. — Ми всі знаємо, що зробив Змієсерд. Нам всім відомі жахіття, які він вчинив заради свого хазяїна Меволента та заради власної вигоди. Проте, допоки тримається перемир’я, ми не можемо виступити проти нього без поважної причини.

— Він замовив напад на мою напарницю.

— У тебе немає доказів.

— Він вбив Ґордона Едглея!

— Але ж у тебе нема доказів.

— Він шукає Посох!

— Якого не існує, — сумно похитав головою Меріторіус. — Вибач, Черептоне. Тут ми нічого не можемо вдіяти.

— Що стосується дівчинки, — мовила Морвена, — ми сподівалися, що її втручання до нашого світу буде мінімальним.

— Вона нікому не розповість, — тихо проказав Черептон.

— Може й так. Проте якщо вона зануриться до нашого світу ще бодай на один крок, повернутися назад буде майже неможливо. Ми хочемо, аби ви дуже серйозно подумали про наслідки.

Черептон кивнув на знак згоди, але промовчав.

— Дякуємо, що погодилися зустрітися з нами, — промовив Меріторіус. — Ви можете йти.

Черептон розвернувся та покрокував геть, Стефані йшла за ним. До них поквапився адміністратор.

— Я знаю дорогу назад, — прогарчав Черептон, і адміністратор позадкував. Напарники пройшли повз сікачів, що стояли на варті, наче воскові фігури поверхом вище, та піднялися сходами геть зі Святилища. Черептон натягнув на себе свій маскувальний одяг і мовчки пішов до канаркової автівки. Вони зі Стефані майже дісталися до машини, коли раптом детектив зупинився й обернувся.

— Що сталося? — спитала Стефані.

Він не відповів. Дівчинка не могла нічого побачити за його маскуванням. Схвильована Стефані озирнулася довкола. Вони стояли на звичайній вулиці, серед звичайних людей, заклопотаних звичайними справами. Щоправда, дорогу вкривали вибоїни, а люди мали неохайний вигляд, проте нічого незвичного. А потім вона побачила його: високого, лисого й широкоплечого чоловіка невизначеного віку. Він повільно простував до них — так, наче йому належав увесь час на світі. Стефані чекала на нього разом із Черептоном.

— Містере Крутію, — привітався чоловік, порівнявшись із ними.

— Містере Бліссе, — відповів Черептон.

Стефані подивилася на чоловіка. Той випромінював силу, а погляд його небесно-блакитних очей був спрямований на неї.

— А ти, певно, та дівчина, що привертає до себе всю можливу увагу?

Стефані не могла відповісти: боялася, що її голос прозвучить невпевнено й принизливо, та й достеменно не знала, що саме сказати. Було щось таке у містері Бліссі, через що їй хотілося згорнутись клубочком й заплакати.

— Давно вас не бачив, — мовив Черептон. — Ходили чутки, наче ви пішли у відставку.

Очі містера Блісса випромінювали спокій, але то був не той спокій, що заколисує та пророкує безпеку. То був геть інший спокій, який обіцяв: не буде більше жодного болю, жодних радощів, не буде нічого. Подивитися в ці очі — все одно що зазирнути в безодню. Чисте забуття.

— Старійшини попросили мене повернутися, — мовив містер Блісс. — Зрештою, зараз неспокійні часи.

— Правда?

— Двох агентів, що спостерігали за Змієсердом, знайшли мертвими кілька днів тому. Він щось замислив і не хоче, аби Старійшини про це дізналися.

Черептон зробив паузу.

— Чому Меріторіус не розповів мені про це?

— Перемир’я — це картковий будиночок, містере Крутію. Якщо зачепити його хоча б трохи, він розсиплеться. А ви часто чіпляєте щось. Старійшини сподіваються, що моє втручання допоможе стабілізувати ситуацію, проте боюся, що вони недооцінюють амбіцій Змієсерда. Старійшини відмовляються вірити в те, що хтось може отримати вигоду від війни. І, звичайно, вони все ще вважають Посох Предвічних казкою.

Черептон ледь помітно змінився в голосі.

— Ви вважаєте, що Посох існує?

— Не вважаю — знаю. Мені не відомо, чи дійсно він здатний на те, що йому приписують легенди, проте, як предмет, цей Посох цілком справжній. Його знайшли під час нещодавніх розкопок. Наскільки мені відомо, Ґордон Едглей шукав Посох під час свого дослідження для книги про Безликих, і він віддав кругленьку суму, аби заволодіти ним. Уявляю, як Ґордон зрозумів, що Посох справжній, і що він не може ні тримати його в себе, ні передати комусь іншому. Попри всі свої недоліки, Ґордон Едглей був доброю людиною. Якщо б у Посоха справді були приписувані йому руйнівні сили, Ґордон би відчув, що ця річ надто потужна, аби нею міг володіти бодай хтось.

— Ви знаєте, що він зробив із ним? — спитала Стефані, нарешті відновивши свій голос.

— Ні.

— Але ви вважаєте, що Змієсерд бажає розв’язати війну? — запитав Черептон.

Містер Блісс кивнув.

— Гадаю, йому здається, що перемир’я вже непотрібне. Він давно чекає на мить, коли зможе накопичити достатньо сил і відкрити всі секрети, аби запросити Безликих назад до нашого світу.

— Ви вірите у Безликих? — спитала Стефані.

— Так. Я виріс на цьому вченні й досі в нього вірю. Хтось сприймає історії про Безликих як повчальні притчі; хтось — як казки, що розповідають дітям перед сном; хтось взагалі їх відкидає. Але я вірю. Я вірю, що колись нами керували істоти настільки злі, що навіть їхні тіні уникали їх. І я вірю, що вони чекають можливості повернутися, аби покарати нас за наші гріхи.

Черептон схилив голову.

— Старійшини прислухалися б до вас.

— Вони зв’язані власними правилами. Я про дещо дізнався і передав цю інформацію єдиному, хто знає, що з нею робити. Як діяти далі —це вже ваша справа.

— Якби ви були на нашому боці, — зауважив Черептон, — справа була б набагато легшою.

Ледь помітна усмішка з’явилась на обличчі містера Блісса.

— Якщо доведеться, я буду діяти.

Містер Блісс розвернувся та пішов геть, навіть не попрощавшись. Вони ще якусь мить постояли мовчки, а потім сіли в канаркову автівку. Черептон виїхав з узбіччя на дорогу. Трохи згодом Стефані сказала:

— Він доволі лячний.

— Таке трапляється, коли ти рідко усміхаєшся. Насправді містер Блісс — найсильніша істота на планеті. Важко навіть уявити, якою силою він володіє.

— То він дійсно лячний?

— О, так, дуже лячний.

Детектив їхав далі, занурений у власні роздуми. Стефані витримала паузу, а потім спитала:

— Про що ти думаєш?

Черептон легенько стенув плечима.

— Про безліч важливих дрібниць.

— То як гадаєш, Посох існує насправді?

— Усе до того йде.

— Для тебе це важливо, еге ж? Зрозуміти, що твої боги насправді існували?

— Але ж ми не знаємо цього напевно. Навіть якщо Посох дійсно існує, його реальна історія могла переплестися з легендами. Сам факт його існування ще не доводить, що Посох використали, аби прогнати Безликих.

— Весело. Не думала, що ходячий скелет виявиться таким скептиком. То що ми робимо далі?

Черептон трохи помовчав.

— Так, гаразд, треба продумати, що нам потрібно. Треба продумати, що нам потрібно, як це отримати, і що треба отримати, аби отримати те, що потрібно.

— Здається, я зрозуміла... — повільно промовила Стефані. Автівка підстрибнула на дорозі. — Ні, брешу. Не зрозуміла.

— Нам треба, аби Старійшини почали діяти. Для цього нам потрібні докази того, що Змієсерд порушив перемир’я. Ще ми маємо знайти Посох і спосіб його знищити.

— Гаразд. Як нам владнати перше?

— Ми отримаємо доказ, щойно знайдемо Посох.

— А як нам знайти Посох?

— Ми знайдемо ключ.

— А як нам знищити Посох?

— О, — озвався він. — Нам доведеться вдатися до невеличкого злочину.

— Злочин, — на обличчі Стефані розквітла усмішка. — Нарешті!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Напарники стежили за входом до галереї з автівки, припаркованої на узбіччі. Вампіри, одягнені в ту саму блакитну уніформу, піднялися сходами та зайшли всередину. Вони безтурботно перемовлялися і зовсім не здавалися небезпечними. За кілька хвилин співробітники галереї та денна зміна охоронців почали поступово розходитись. Коли всі нарешті зникли з поля зору, Черептон потягнувся до заднього сидіння й дістав чорну торбу.

— Ми що, йдемо зараз? — спитала Стефані, поглянувши на вечірнє небо. — Але ж надворі ще не смеркло.

— Саме тому ми йдемо зараз, — відповів він. — За двадцять хвилин там будуть швендяти два перевтілені вампіри. Я б волів потрапити до галереї, дізнатися, як знищити Посох, та вибратися назовні до того, як це трапиться.

— А... Це розумне рішення.

— Дуже розумне.

Вони вийшли з канаркової автівки, перетнули вулицю та рушили крізь сад до високого дерева, що росло за галереєю. Пересвідчившись, що їх ніхто не помітить, Черептон закинув торбу на спину й почав дертися вгору. Стефані підстрибнула слідом за детективом і вчепилася в найнижчу гілку. Дівчина вже кілька років цього не робила, проте залізти на дерево — це ж дуже легко, не складніше, ніж впасти з нього. Гілля було довге й міцне, тож напарники швидко порівнялися з ребристим дахом галереї, всіяним дюжиною зенітних ліхтарів[1]. Стефані всілася на гілку, оцінюючи відстань між будівлею та деревом. Для стрибка занадто далеко.

— Ти впевнений, що я не можу піти з тобою? — спитала Стефані.

— Ти потрібна мені назовні. На випадок, якщо справи підуть дуже-дуже погано.

— Наприклад?

— Ну, трапитися може будь-що.

— Тоді мене аж переповнює впевненість, —пробурмотіла вона.

Черептон переліз на найдовшу гілку і, трохи нахилившись, почав просуватися на зігнутих ногах. Судячи з усього, у детектива було надприродне відчуття рівноваги. Проте попереду ще було провалля. Раптом, без жодних вагань, він зістрибнув з гілки, змахнувши руками, наче птах крилами, і шалений порив вітру перекинув його просто на дах будівлі.

Стефані пообіцяла собі, що одного дня змусить напарника навчити її цього фокусу.

Черептон озирнувся.

— Галерея обладнана найскладнішими захисними системами, — пояснив він, відкриваючи торбу. — Але через вампірів сигналізацію у зовнішніх коридорах ніколи не вмикають, тож щойно я доберуся до головної зали, дорога мені, як то кажуть, встелиться цвітом.

— Хто каже?

— Не знаю. Можливо, люди, які вирощують квіти.

Черептон відкрив торбу, дістав звідти страхувальне спорядження й почав його одягати.

— На чому я зупинився? — спитав він, перевівши погляд на дівчинку.

— Жодної гадки.

— А, дійсно, мій хитрий план. Мені треба дістатися до контрольної панелі керування, що розташована на східній стіні. Тоді я зможу вимкнути геть усе. Підлога реагує на будь-який тиск, тож мені доведеться триматися від неї подалі. Але це не стане перепоною для такого стрункого зломщика з уродженою грацією, як я.

— Іноді ти вражаєш самого себе, еге ж?

— Абсолютна правда.

Він закріпив тонкий трос довкола вентиляційної труби, пропустив його крізь своє страхувальне спорядження та провів назад, до одного із зенітних ліхтарів.

Стефані насупила брови.

— Ти збираєшся спуститися звідти?

— Ага. Має бути весело.

— Точно. Але ж тобі доведеться прочинити віконце ліхтаря, правда? Хіба через це не спрацює сигналізація?

— Лише невеличка, — запевнив її Черептон.

Дівчина витріщилася на детектива.

— Хіба цього не вистачить?

— Спрацює маленька безшумна штукенція, що підключена до найближчого відділення поліції. Точніше, була підключена. Я проходив повз їхню трансформаторну будку сьогодні вранці, перед тим як забрати тебе. За дивним збігом обставин, тієї ж миті у ній трапилося коротке замикання. Можливо, це якось пов’язано з водою, яка загадковим чином потрапила до будки. Гадаю, усі в поліції збиті з пантелику. Принаймні вигляд у них був спантеличений...

— І весь твій план тримається на надії, що поліція все ще не полагодила електрику?

— Ну, так, — погодився детектив, подолавши певні сумніви.

Він поглянув на захід сонця за спиною Стефані.

— Якщо почуєш, що хтось кричить, — попередив він, — то буду я.

Черептон простягнув руку до замка й зламав його, потім прочинив одну з дверцят зенітного ліхтаря та поліз усередину. Дівчинка побачила, як він зник у нетрях будівлі, а потім почула легкий стрекіт ручного спускового пристрою, за допомогою якого спускався детектив.

Стефані відкинулася на стовбур дерева, не зводячи очей із... будь-чого, за чим вона мала би спостерігати. З чогось незвичного. Вона насупилася, розмірковуючи над тим, що тепер можна вважати «незвичним», аж раптом почула тривожний скрегіт. Дівчинка поглянула на дах.

Трос, який Черептон закріпив довкола вентиляційної труби, зісковзував.

Вона нажахано спостерігала за тим, як трос ворухнувся знову, наближаючись до краю. Стефані уявила чутливу до дотику підлогу, як Черептон падає й запускає всі можливі сигналізації, як до приміщення забігають вампіри та хапають його. Хоч у детектива й не було крові, аби охоронці поласували ним, але вони обов’язково знайдуть інший спосіб покарати порушника.

Трос ковзнув знову, і у Стефані не лишилося вибору. Вона проповзла вперед тією ж гілкою, з якої зістрибнув Черептон. Віття застогнало під її вагою. Черептон — то самі кістки, нагадала вона собі, аби не почуватися гладкою.

«Провалитися у провалля. Провалля — це повний провал».

Стефані похитала головою, відганяючи думки. Ні, вона не зможе цього зробити. Жодного шансу перестрибнути таку відстань. Якщо зробити великий розбіг — можливо, але якщо стояти на краю нестійкого гілля… Дівчинка заплющила очі, проганяючи сумніви. Це було не питання вибору, — нагадала вона собі. Це було не питання, чи зможе вона стрибнути, чи буде стрибати. Черептону потрібна допомога просто зараз. Тож питання лише в тому, що станеться, коли вона стрибне?

І Стефані стрибнула.

* * *

Вона випросталася вперед, земля промайнула перед її очима, дівчинка стрімко наближалася до будівлі, а потім… почала падати. В останню мить Стефані правою рукою зачепилася за край даху. Тіло врізалось у стіну. Дівчина ледве не впала, проте швидко підвела ліву руку вгору, до правої, та повиснула на пальцях. Вона почала підтягуватись, потроху й помалу, допоки не змогла повністю перекинути руку через край даху. Невдовзі Стефані вже була у безпеці. Вона це зробила!

Трос знову зісковзнув. Якщо він зараз зірветься з труби — всьому настане край. Стефані вчепилася в нього пальцями й спробувала спустити вниз, але намарно. Вона сперлася на трубу підошвою черевика, доклавши всіх зусиль, аби спустити трос, але це не дало жодного помітного результату. Озирнувшись довкола в пошуках бодай чогось, що могло б стати у пригоді, дівчина помітила торбу та підтягнула її до себе. Всередині — нічого, крім ще одного троса.

Стефані схопила його і прив’язала до того тросу, що вже був прикріплений до страхувального спорядження. У дитинстві батько навчив її в’язати різноманітні вузли, і хоч вона й не пам’ятала назв більшості з них, проте знала, який саме вузол був їй зараз потрібен.

Дівчина роззирнулася довкола, шукаючи, до чого можна прив’язати новий трос. Просто перед нею був іще один зенітний ліхтар. Стефані метнулася до нього, обв’язала тросом його основу та закріпила вузол саме тоді, коли старий трос зірвався з труби. Мотузка різко трусонулася, перед тим як знову натягнутися, проте витримала.

Стефані кинулася до ліхтаря та зазирнула вниз. Черептон висів просто над підлогою, намагаючись зберегти горизонтальне положення після раптового падіння. Спусковий пристрій все ще був у нього в долоні, проте йому довелося випростати руки, щоб зберегти баланс. Через це детектив не міг підняти себе вгору.

На даху біля Стефані лежав інший пристрій, крізь який був пропущений трос страхувальної системи. Стефані схопила пристрій, щосили натиснула на кнопку «ВГОРУ», і Черептон зі скреготом почав підійматися.

Опинившись у безпеці, він підвів голову, побачив свою напарницю та схвально показав великий палець. Детектив натиснув на спусковий пристрій і перемістився до контрольної панелі, яку раніше вже встиг відчинити. Стефані спостерігала, як Черептон клацнув кількома перемикачами, а потім обережно спустився. Його ноги торкнулися підлоги. Сигналізація не спрацювала.

Черептон зняв своє спорядження, а потім поглянув угору. Минула якась мить, і він знаком покликав дівчинку спускатися. Усміхнувшись, Стефані витягла страховку, закріпила її на собі, перелізла через край ліхтаря й спустилася. Черептон допоміг їй розстібнути спорядження.

— Гадаю, допомога мені не завадить, — прошепотів він з усмішкою.

На білих стінах просторої галереї висіли величезні засклені секції. Усі картини та скульптури у головній залі були розташовані настільки ідеально, що приміщення не здавалося ані захаращеним, ані порожнім.

Напарники вирушили до подвійних дверей, уважно прислуховуючись до найменшого шурхоту. Черептон прочинив двері, обережно визирнув і кивнув Стефані, яка швидко прослизнула за ним усередину. Дівчина не відставала від детектива, проходячи крізь арки білих коридорів та вписуючись у повороти. Вона помітила, що Черептон похапцем стривожено поглядає на вікна. Надворі смеркалося.

Вони дісталися до невеличкої ніші, у якій були дерев’яні двері, захищені перехресними сталевими ґратами. Черептон пошепки наказав їй стояти на сторожі, а сам поквапився до дверей, витягуючи щось із кишені.

Стефані присіла, вдивляючись у морок, який поволі густішав. Вона озирнулася до Черептона — той усе ще намагався відімкнути двері. У вікні навпроти дівчинка побачила, що сонце вже зайшло.

Раптом вона почула кроки й посунула назад. Із-за рогу в дальньому кінці коридору з’явився чоловік у блакитній уніформі. Він крокував повільно, наче охоронець у торговельному центрі — звичайний чолов’яга, безтурботний, втомлений. Стефані відчула, як у неї за спиною ворухнувся Черептон, але він не промовив ані слова.

Зненацька охоронець схопився за живіт, зігнувшись від болю. Стефані пошкодувала, що була досить далеко від нього. Якщо вампір оголить ікла, вона ледь зможе побачити їх звідси. Чоловік випрямився і вигнув дугою спину — коридором пролунав хрускіт його кісток. Потім він підвів руку, схопив себе за волосся та почав стягувати шкіру.

Стефані перехопило подих. За мить охоронець зняв із себе все — волосся, шкіру, одяг, — і замість людини з’явилося голомозе створіння з великими чорними очима. Воно рухалося, наче кішка, відкинувши геть рештки людської подоби. Не було потреби наближатись, аби роздивитися його ікла — великі, гострі й огидні, тепер дівчинку цілком вдовольняло споглядання на відстані. Він був зовсім не схожий на тих вампірів, що вона бачила по телевізору — привабливих хлопців у довгих плащах і сонцезахисних окулярах. То була справжнісінька тварина.

Стефані відчула руку Черептона на своєму плечі. Детектив дуже люб’язно відтягнув її назад за мить до того, як вампір озирнувся. Нічого не запідозривши, істота рушила коридором у пошуках здобичі.

Стефані слідом за Черептоном пройшла крізь двері й зачинила їх за собою. Детектив більше не скрадався, проте дівчина не наважувалася видати ні звуку. Черептон провів її під галереєю, освітлюючи шлях полум’ям, що горіло в його руці. Тут, унизу, було морозно. Вони простували старим коридором, допоки не дісталися дверей із вирізьбленим гербом, на якому було зображено щит і ведмедя. Черептон підвів руки над головою і закляк у цій позі. Через хвилину у дверях щось клацнуло, вони прочинилися, і напарники зайшли всередину.

¹ Скляна конструкція у формі піраміди, що часто прикрашає дахи будівель. (Тут і далі — примітки перекладача.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон клацнув пальцями — і по всій кімнаті загорілися свічки. Навкруги були стоси книг, артефакти, статуї, картини, вирізьблені з дерева зображення і навіть комплект металевих обладунків.

— Усе це пов’язано з Посохом? — пошепки спитала Стефані.

— Усе це пов’язано з Предвічними, — відповів Черептон, — тож я впевнений, що знайдеться щось і про Посох. Чесно кажучи, не думав, що тут стільки всього... До речі, тобі необов’язково шепотіти.

— Над нами вампіри.

— Ця кімната захищена закляттями-печатками. Я зламав печатку-замок, але звукова печатка все ще на місці. До речі, знаєш, що такі закляття необхідно знімати щоразу, коли хочеш зайти всередину, і накладати знову, коли виходиш? Не розумію, чим погані старі добрі ключі? От вони б точно могли стримати таких, як я. Ну, допоки я б не вибив двері.

— Що то за звукова печатка? — прошепотіла Стефані.

— Гм-м… О! Навіть якщо б вампіри стояли просто за дверима, а ти волала би щосили, вони б тебе не почули.

— А, тоді добре, — усе ще тихенько промовила дівчинка.

Напарники розпочали пошуки. Одні книжки містили легенди про Предвічних, інші — більш практичну й аналітичну інформацію, деякі з них були написані мовою, якої Стефані не могла розпізнати. Кілька книжок взагалі складалися лише з порожніх сторінок, але Черептон запевнив дівчинку, що зміг їх прочитати і не знайшов там нічого цікавого.

Стефані почала копирсатися в купі картин біля стіни. Переважно це були портрети стародавніх героїв із Посохом у руках. Раптом картини почали сунутися, і дівчина нахилилася, аби підштовхнути їх назад. Поглянувши на зображення, яке опинилося вгорі, Стефані згадала, що вже бачила його раніше. Чоловік тягнеться за сяйливим Посохом і водночас рукою прикриває очі — ілюстрація з книги, яку Черептон дав їй в автівці. Але зараз перед дівчинкою була справжня картина, а не маленький обрізаний прямокутник на сторінці. Черептон спостерігав за Стефані, поки вона складала картини на місце. Впоравшись із цим, дівчинка підійшла до обладунків і звернула увагу на щит і ведмедя, вигравіруваних на нагруднику.

— Родинний герб? — поцікавилась вона.

— Прошу? — перепитав Черептон, переводячи погляд на Стефані. — А, так. У нас немає прізвищ, тому герби — це наш єдиний зв’язок із предками.

— У тебе є герб?

Він завагався.

— Був колись. Уже немає.

Стефані обернулася до детектива.

— Чому так?

— Власне, я відмовився від нього.

— Чому?

— Ти ставиш забагато питань.

— Я хочу стати детективом, як ти, коли виросту.

Він поглянув на напарницю і помітив посмішку на її обличчі. Черептон розсміявся:

— Здається, у тебе теж є схильність здіймати веремію.

— Здіймати... що?

— Веремію. Це давній вираз. Означає «створювати проблеми».

— То чому б так просто й не сказати? Чому ти завжди вживаєш якісь незрозумілі слова?

— Тобі варто більше читати.

— Я достатньо читаю. Мені варто більше бувати на людях.

Черептон підніс маленьку коробочку до світла, обертаючи її в руках і ретельно досліджуючи під кожним кутом.

— Що це? — спитала Стефані.

— Головоломка.

— Ти не міг би побавитися іншим разом?

— Мета головоломки, справжня raison d’être, полягає у тому, щоб її розв’язати.

— Справжня що?

— Raison d`être. «Причина для існування» французькою.

— Знову ти починаєш... От чому б не сказати «причина для існування»? Нащо все ускладнювати?

— Я мав на увазі, що лишити головоломку нерозв’язаною — це як не доспівати пісню. Через це вона може припинити своє існування.

— У газеті, яку мій тато отримує щодня, є кросворд. Він починає його розгадувати, заповнює порожні клітинки безглуздими словами, а потім залишає. Обіцяю віддати тобі всі газети, що є у нас вдома, якщо ти покладеш цю штуку на місце та повернешся до пошуків.

— Я покинув пошуки.

Стефані здивовано поглянула на детектива.

— А потім кажуть, що це в мого покоління слабка концентрація уваги.

— Картина, на яку ти дивилася. Помітила на ній щось незвичне?

— Там було багато картин.

— Чоловік, що тягнеться за Посохом.

— І що?

— Помітила на ній щось незвичне?

Стефані повернулася до стіни та перебрала картини одну за одною, допоки не знайшла потрібну.

— Гаразд, що саме незвичне?

— Опиши її.

Дівчина відсунула інші картини подалі, аби краще роздивитися зображення.

— Чоловік тягнеться за Посохом, який світиться, і... все.

— У ньому нема нічого дивного?

— Ні, здається... — вона насупилася. — Ну...

— Так?

— Посох сяє дуже яскраво, і чоловік прикриває долонею очі, проте вони широко розплющені.

— Отже?

— Отже, якщо сяйво дійсно настільки яскраве, він мав би хоча б примружитись. Навіть якщо це просто картина.

— Може, щось ще тебе трохи бентежить?

Вона уважно поглянула на картину.

— Тіні.

— Що з ними?

— У нього їх дві.

— Що з того? Посох чарівний, не забувай. Він може відкидати дві тіні, так само як і одну, через будь-які химерні чаклунські причини.

— Але ж Посох не відкидає цих тіней. Тут неправильний ракурс.

— А що могло стати тому причиною?

— Два різних джерела світла.

— І яке джерело світла основне?

— Сонце?

— Якщо це сонце, котра година дня має бути?

— Ну, тінь від ніг чоловіка вказує на полудень, коли сонце стоїть безпосередньо над головою. Проте тінь, що за ним, могла утворитися або вранці, або ввечері.

— То коли саме?

— Звідки мені знати? Вона за його спиною, то, мабуть, це ранок.

— Отже, ти дивишся на картину, де зображена людина, що тягнеться за Посохом і бачить водночас і теперішнє, і минуле?

— Гадаю, так. І як це стосується твоєї головоломки?

— Хто намалював картину?

Стефані нахилилась до нижнього кутка.

— Ім’я не вказано, тільки герб. Леопард і перехрещені мечі.

Черептон підніс головоломку ближче до дівчинки, аби вона побачила, що викарбовано на одному з боків коробочки: леопард і перехрещені мечі.

— Гаразд, — погодилася Стефані. — Гадаю, на цьому гра у вгадайку скінчилася.

— Картина розповідає нам про художника або його рід і дозволяє мигцем зазирнути в минуле. Ми, детективи, називаємо це доказом. Доказ — частина таємниці, а таємниця — це головоломка, яку я зараз і тримаю в руках.

Черептон пробігся пальцями поверхнею коробки і схилив голову. Раптом детектив стиснув головоломку з двох боків і обережно покрутив її, допоки щось не клацнуло. Усередині заскреготів якийсь механізм, кришка коробки відкрилася, і вони побачили коштовний камінь блакитного кольору.

— Ах! — видохнув Черептон.

Стефані нахилилася ближче. Камінь був трохи більшим за м’ячик для гольфа.

— Що? Що це?

— Це Камінець Луни, — пояснив детектив. — Дуже рідкісний. Зазвичай його використовують люди, які знають, що скоро помруть. Вони сплять поряд із Камінцем протягом трьох ночей і таким чином наповнюють його своїми почуттями та спогадами. Потім Камінець віддають тим, кого люблять, щоб заспокоїти їх у скорботі або відповісти на будь-яке болісне запитання.

— Як він працює?

— Не можу сказати напевно, — відповів Черептон. — Ніколи ще не бачив його так близько.

Він натиснув кінчиком пальця на Камінець, і той одразу почав світитися. Детектив кивнув головою, а його голос зазвучав дуже самовдоволено:

— Тільки поглянь на це! Який же я геній.

— Ти просто торкнувся його.

— Усе одно геній, Стефані.

Дівчинка зітхнула.

За мить перед ними просто нізвідки постав старець. Стефані позадкувала від несподіванки.

— Не бійтесь, — усміхнувся до неї старець. На ньому була довга мантія, а очі світилися добротою. — Я не заподію вам шкоди, юна леді. Я тут, аби відповісти на ваші питання й надати інформацію, що допоможе вам...

Його голос обірвався, коли він нарешті помітив Черептона.

— Господи Боже! Ви скелет!

— Ваша правда.

— Скільки всього я пережив і відчув... образно кажучи, звісно, адже я більше не живу й не відчуваю, але — скелет, ще й скелет, що розмовляє!

— Я вмію справляти враження, — погодився Черептон. — Хто ви такий?

— Мене звати Ойшин, і я тут, аби відповісти на будь-які ваші запитання.

— Що ж, це добрі новини, оскільки ми шукаємо деякі відповіді.

— І як вам це вдалося? — спитав Ойшин.

— Перепрошую?

— Стати скелетом. Я про таке ніколи не чув.

— Ну, це довга історія.

Ойшин відмахнувся.

— Краще не розповідайте. Камінець пропрацює зовсім недовго, а потім його треба буде зарядити. У мене не так багато часу, аби надати вам відповіді, які ви шукаєте.

— Тоді нам варто почати.

— Так, варто почати... А все ж таки, це було боляче? Втратити свою плоть?

— Я... гм, не хочу здатися грубим, Ойшине, але чи не маєте ви відповідати на запитання, а не ставити їх?

Ойшин розсміявся.

— Визнаю, я й справді занадто допитливий. З іншого боку, я володію глибочезними знаннями з Історії Предвічних, тож, за багатьма показниками, я — ідеальний кандидат. Підходжу вам набагато краще за своїх колег, повірте. Поки ми не почали, не підкажете, яке зараз сторіччя?

— Двадцять перше, — сказала Стефані.

— Двадцять перше? — повторив він, сміючись. — Господи Боже, то так виглядає майбутнє, га? Доволі похмуро й безладно. Я завжди гадав, що на нас чекає світле майбуття, розумієте? То що відбувається у світі?

— Ви... хочете, аби ми розповіли все, що ви пропустили?

— Ну, не все. Тільки важливі моменти. До речі, якою мовою я розмовляю?

Стефані насупилася.

— Англійською.

— Англійською? Неймовірно. Я ще ніколи не розмовляв англійською. І як звучить?

— Ну, здається, нормально. Камінець перекладає усе, що ви кажете?

— Так[2]. Я міг би знайти йому гідне застосування у своїх подорожах. Це неабияк приголомшило б дівчат! — він задоволено чмихнув. — Не те щоб я подорожував далеко. Чи взагалі коли-небудь подорожував. Ніколи не довіряв човнам, розумієте? Якби природа хотіла, аби ми пересувалися водою, вона б наділила нас плавцями.

— То можна поставити вам запитання? — поцікавився Черептон. — Знову ж таки, не хочу здатися грубим, проте заряд Камінця може закінчитися ще до того, як ми дізнаємося про те, що нам треба...

Старець плеснув у долоні та склав їх разом.

— Звісно, хлопче! Годі правити теревені! Давайте своє перше запитання!

— Ви спеціаліст із Предвічних?

— Так. Мене вповноважили задокументувати все, що стосується їхнього існування. Велика честь, навіть якщо через це в мене немає часу на подорожі. Не те щоб я хотів, навіть якби міг. Але то був би непоганий варіант, як гадаєте?

— Так... Гаразд, нам треба дізнатися про Посох. Про його силу.

Ойшин кивнув.

— Посох Предвічних було створено, аби знищувати. Він здатен перетворити на порох будь-що.

— Чи існує захист від Посоха?

Ойшин похитав головою.

— Жодного щита, жодного закляття, жодної перепони. Його неможливо зупинити або знищити.

— Як щодо джерела його сили? — спитала Стефані.

— Це чорний кристал, інкрустований у його руків’я. Він здатний спрямовувати енергію Посоха.

— А чи можна знищити цей кристал?

Ойшин трохи насупився.

— Чесно кажучи, я про це думав. Я знаю про Посох більше за будь-кого з часів Предвічних, точно більше за своїх колег. Хоча й не існує прямих свідчень про його слабкості, проте є переклади текстів, які наводять на думку, що кристал можна знищити зсередини.

— Як? — спитала Стефані.

— Я, гм... Не знаю, якщо чесно.

— Хто створив Посох? — запитав Черептон.

Ойшин випнув груди.

— Посох створили Предвічні — як зброю проти своїх богів. Вони тяжко працювали впродовж року, таємно, у темряві, аби боги не дізналися про їхній задум.

Старець перевів подих та усміхнувся.

— Це пряма цитата з одного з перших знайдених нами текстів. До речі, його знайшов я. Мої колеги мені так заздрили. Мабуть, тому вони й не хотіли, аби я відповідав на ваші питання.

Стефані насупила брови.

— Вас тут не мало бути?

— Ми провели голосування. Я проголосував за себе. І більше ніхто. Вони просто заздрять. Сказали, що я марно витрачатиму час, що я забагато базікаю. Тож я викрав Камінець і зник на кілька днів, аби записати свої знання. Мої колеги нічого не змогли із цим вдіяти, розумієте? Тож ось він я, — просяяв Ойшин, а потім його тіло почало бліднути. Раптом воно стало прозорим, і сяйлива усмішка зникла з обличчя старця. — Ох, здається, наш час спливає. Якщо у вас залишились запитання...

— Хто створив кристал? — швидко спитав Черептон.

— Якщо дозволите, то процитую текст, який я знайшов: «Безликі створили кристал, і кристал співав до Безликих, коли поруч з’являлися вороги. Але коли Предвічні наблизилися до кристалу, промовчав той і не заспівав до Безликих, і не дізналися Безликі, що його викрали».

— Значить, у їхній захисній системі є слабке місце, — мовила Стефані.

— Здається, що так, — кивнув Ойшин. Його силует розмився ще більше. Він підвів руку й поглянув крізь неї:

— Це неабияк нервує.

— Посох повернувся, — повідомив Черептон.

Ойшин підвів на нього очі.

— Що?

— Нещодавно його знайшли, а потім заховали знову. Нам треба дізнатися, де він зараз.

— Господи Боже! — промовив Ойшин. — Якщо сила Посоха потрапить до поганих рук...

— Усім буде непереливки, ми знаємо. Ойшине, як нам його знайти?

На мить він зовсім розтанув, проте невдовзі з’явився знов.

— Я не знаю. Хто заховав його?

— Мій дядько, — відповіла Стефані. — Він усвідомлював, що Посох — надто потужна річ, аби хтось нею володів.

— Здається, він мудра людина. Звісно ж, насправді мудра людина повернула б його туди, звідки взяла. Якщо це неможливо, то бодай до подібного місця.

Черептон рвучко розпрямився.

— Звичайно.

Усмішка осяяла обличчя Ойшина.

— Я вам допоміг?

— Так. Я знаю, де він. Дякую вам, Ойшине.

Старець гордовито кивнув.

— Так і знав, що зможу це зробити. Знав, що зможу відповісти на запитання й не базікати забагато. Це я їм і казав, просто перед голосуванням. Я сказав: чуєте, я можу...

І тут він розтанув у повітрі, а Камінець Луни перестав світитись.

Стефані поглянула на Черептона.

— То що?

— Ґордон наслідував приклад останнього з Предвічних і закопав Посох глибоко в землю. Він у печерах.

— Яких печерах?

— Під маєтком Ґордона є мережа тунелів і печер, що простягається на багато миль в усіх напрямках. Це смертельна пастка навіть для найсильнішого з чаклунів.

— Чому?

— У цих печерах живуть істоти, що пожирають магію. Це найбезпечніше місце, аби заховати Посох. Я мав здогадатися раніше.

Світ чаклунства і дивовиж, про який Стефані й гадки не мала, — просто під будинком Ґордона. Крок за кроком дівчина усвідомлювала, наскільки близько до неї була магія, навіть у дитинстві. Якби ж тільки вона знала, куди дивитися. Це було справжнє потрясіння. Але що казав Черептон перед тим, як зайти до Святилища? Краще звикай до цього відчуття.

Детектив накрив коробочку рукою, і кришка повернулася на місце, сховавши Камінець Луни.

— Може, в Ойшина знайдеться ще якась інформація, — припустила Стефані. — Як довго заряджається Камінець?

— Приблизно рік.

Вона кліпнула очима:

— А-а-а... Ну, гаразд. Це трохи задовго. Хоча хто знає, чим ще він міг би допомогти людям? Гадаю, Ойшин — безцінна знахідка для тих, хто цікавиться історією.

— Взагалі-то нам не варто нікому розповідати, що ми тут були.

— Ти міг би сказати Страхопуду. Я впевнена, що він пробачить нам невеличкий злочин, якщо ми розповімо йому про свої відкриття.

— Насправді ні. Розумієш, це кімната-сховище його родини. Священне місце. Наша присутність тут не має жодного виправдання.

— Що?! Ти ж казав, що це щось на кшталт сховку. Ані слова про те, що це місце священне.

— Проте тепер ти знаєш, звідки в мене певні проблеми з друзями.

Черептон поклав коробку на місце. Стефані не зводила з нього очей.

— Це вираз неповаги? — спитала вона. — Як танцювати в когось на могилі?

— Набагато гірше, — визнав той. — Це наче розкопати ту могилу, витягнути звідти тіло, поритися в нього в кишенях, а вже потім станцювати на могилі.

— Дійсно, — мовила дівчина, рушаючи до дверей, — тепер розумію, звідки в тебе проблеми з друзями.

Черептон змахнув рукою — і всі свічки згасли. У повній темряві Стефані прочинила двері й визирнула назовні. Коридор здавався довгим, безмовним і порожнім. Напарники вийшли з кімнати, зачинивши за собою двері.

Вони прокралися коридором до кам’яних сходів, потім пройшли крізь дерев’яні та залізні двері й швидко рушили через галерею. Найнебезпечнішими були повороти — за кожним із них міг чатувати вампір. Стефані й Черептон майже дісталися до головної зали, коли раптом детектив підвів руку.

Перед ними, низько припавши до підлоги, сидів вампір.

Стефані затамувала подих. Вампір сидів до них спиною, тож напарники обережно позадкували, намагаючись не видати жодного звуку. Вони майже завернули за поворот, аж раптом Стефані помітила щось боковим зором. Дівчина схопила Черептона за руку.

З протилежного боку до них наближався другий вампір.

Загнані в пастку, вони заклякли за мармуровою колонною. Арка навпроти вела до іншої секції галереї, проте Стефані була майже впевнена: навіть якщо їм вдасться дістатися туди непоміченими, усі шляхи будуть перекриті. Єдиний спосіб втекти — повернутися до головної зали, де висіло страхувальне спорядження, але шанси зробити це й не бути розірваними на шматки зменшувалися щомиті. Черептон мав магічну силу та револьвер, проте Стефані розуміла, що він не плекає особливої надії побороти бодай одну таку істоту, не кажучи вже про двох.

Детектив обернувся. Вказав пальцем на дівчинку, потім на землю — лишайся. Далі вказав на себе й на арку — йду.

Стефані широко розплющила очі та захитала головою, але тепер Черептон підніс палець до щелепи. Якби в нього були губи, палець опинився б на них. Дівчинці не хотілося, дуже не хотілося погоджуватись, проте іншого вибору в них не було. І вона це розуміла.

Черептон витягнув з піджака револьвер та віддав його Стефані. Потім кивнув й одразу ж вистрибнув уперед, стрімголов кинувшись до арки.

Вампір, що наближався до них іззаду, побачив детектива й метнувся навздогін. Вампір попереду обернувся і стрибнув уперед. Він проминув колону, за якою ховалася Стефані, та помчав крізь арку, приєднуючись до полювання на зловмисника.

Стефані покинула свій сховок і побігла до головної зали. Револьвер у руці виявився незвично важким. Її кроки голосно лунали в темних коридорах, проте дівчина не зважала на це: єдине, про що вона могла думати, — як втекти. Дівчинка швидко оминала кожний поворот, відчуваючи небезпеку просто за спиною, і після кожного рогу дозволяла собі озирнутися.

Порожній коридор. Ніхто не женеться за нею. Поки що.

Стефані майже дісталася головної зали. Кілька поворотів — і вона вже там. Дівчина заховала револьвер до куртки — їй потрібні обидві руки, аби одягти страхувальне обладнання, повернула за ріг і раптом зупинилася.

Ні. Щось не так.

Її погляд впав на глуху стіну. Очі Стефані розширилися. Щось не так. Цієї стіни тут не має бути.

Вона завернула не туди. Вона загубилася в цій дурній галереї і тепер взагалі не знала, де опинилася.

Стефані ледь стримувала бажання закричати від розпачу. Вона поспіхом кинулася назад, зазираючи в кожну арку та кожен прохід у пошуках чогось знайомого. Але в пітьмі все здавалось однаковим. Чому тут немає жодних позначок? Куди вони всі поділися?

Попереду було перехрестя. Може, туди? Стефані спробувала згадати їхній шлях від зали до залізних дверей. Чи повертали вони до перехресного коридору? Вона кляла себе за неуважність і за те, що довірила Черептону йти попереду. Кожен поворот позаду неї начебто вів до глухої стіни, отже, вони напевно прийшли звідси.

Десять кроків відділяли Стефані від перехрестя, коли з невеличкої зали попереду з’явився вампір. Він одразу ж помітив дівчинку. У неї не було часу навіть пригнутися.

До коридора лишалося десять кроків. Між Стефані та вампіром — кроків тридцять, не більше. Якщо вона повернеться назад, то опиниться в пастці, у глухому куті. Вибору немає: доведеться прориватися.

Стефані стрілою кинулася вперед. Вампір відштовхнувся від підлоги й метнувся за нею. Він долав тридцять кроків швидше, ніж вона свої десять. Вони бігли просто один на одного. Вампір стрибнув, Стефані тієї ж миті впала на підлогу й прослизнула під ним. Вона відчула, як істота розрізала повітря у неї над головою. Дівчина підвелася на ноги, зігнулася й побігла униз, до перехрестя. Нарешті — правильний шлях.

Вона впізнала статую. Лишилося кілька поворотів.

Стефані чула вампіра за своєю спиною. Кожен поворот вартував їй дорогоцінних секунд, а вампір просто відштовхувався від однієї стіни і стрибав до іншої, за рогом.

Істота швидко скорочувала відстань до здобичі.

Стефані стрімко увірвалася крізь двері до головної зали, де на неї вже чекав Черептон. Він кинувся на вампіра, коли той ледь не дістався дівчинки. Детектив зіткнувся зі звіром, і вони разом впали на підлогу.

— Забирайся звідси! — прокричав Черептон, відштовхнувши вампіра й підвівшись на ноги.

Стефані схопила страхувальне спорядження й натиснула на кнопку. Різкий підйом ледь не відірвав їй руки. Вона просувалася до даху занадто швидко: коли трос підняв її нагору, дівчинка ледь встигла перекинути руку через край віконця.

Іншою рукою Стефані вхопилася за край даху, міцно стиснула зуби й підтягнулась угору. Свіже нічне повітря огорнуло її голову і плечі, вона проповзла ще трохи і безсило впала на дах. Намагаючись перевести дух, Стефані повернулася до зенітного ліхтаря та зазирнула вниз. Саме вчасно, аби побачити, як на неї стрибає вампір.

Істота наскрізь пробила зачинене віконце ліхтаря, вкриваючи усе довкола уламками скла. Стефані закричала і впала на спину. Приземлившись на дах, вампір відразу кинувся на дівчинку. У неї не було часу навіть підвестися.

Стефані ледь встигла відкотитися вбік. Пазурі створіння сковзнули її курткою, не пошкодивши тканини, хоча сила удару була такою, що аж втопила дівчинку в дах. Вампір з розлюченим гарчанням швидко приземлився на лапи. Із його ікл сочилася слина, він не зводив очей із жертви.

Якусь мить ніхто з них не рухався, потім Стефані повільно підвелася навкарачки. Вампір зашипів, проте вона не розірвала зорового контакту. Дівчинка сіла навпочіпки. Вампір пильно стежив за кожним її рухом. У неї в кишені був револьвер, але вона не зважилася потягнутися за ним.

Стефані рухалася дуже повільно. Вона широко розплющила очі й навіть не кліпала, намагаючись нічим не провокувати створіння на черговий напад. Дівчинка розігнула коліна, все ще схиляючись. Зробила перший крок ліворуч. Вампір рухався за нею.

Його очі палали тваринною люттю. Усе, чого він хотів, — розірвати свою жертву на шматки, знищити її. Стефані змусила себе зберігати спокій.

— Гей, вгамуйся, — м’яко промовила вона, і лапа вампіра здійнялася у повітря. Його пазурі дісталися її тіла. Хоч вони й не пробили куртку, але спина Стефані горіла від болю. Дівчинка розуміла, що якби не тканина, з якої був пошитий костюм, цього удару вистачило б, аби вбити її.

Стефані спробувала відступити назад, але шерсть істоти негайно стала дибки. Дівчинка заклякла на місці. Якщо вампір стрибне з цієї відстані, то опиниться на ній ще до того, як вона усвідомить, що коїться. Істота повільно підкрадалася до своєї здобичі.

Раптом поруч вибухнув друзками другий зенітний ліхтар.

Вампір перервав зоровий контакт і стрибнув, але Стефані вже кинулась убік. Пазурі хижака розідрали повітря в тому місці, де щойно стояла його жертва. Другий вампір тепер також був на даху і вже наближався, коли дівчинка добігла до краю даху й стрибнула.

Ноги Стефані зіткнулися з гіллям, вона зісковзнула, вдарилася головою об дерево і почала падати вниз. Дівчинка билася об кожну гілку, перевертаючись і скрикуючи від кожного удару. Коли чергова гілка врізалась у ребра, їй перехопило подих, але падіння все ще тривало. Раптом гілки скінчилися. Розсікаючи зі свистом повітря, Стефані впала спиною на землю.

Дівчинка розпласталася на траві, намагаючись дихати. Вона бачила дерево. Бачила галерею. Бачила небо і… Щось падало прямо на неї. Два силуети, дві істоти летіли вниз із даху будівлі. Вампіри опустилися на землю й одразу ж попрямували до неї.

Вікно ліворуч від Стефані розбилося на друзки, і нічну тишу розрізав вереск сигналізації. Прямо перед дівчинкою приземлився Черептон. Він випростав руку, повітря довкола замерехтіло й підхопило одного з вампірів, стрімко відкинувши його назад. Другий продовжував наступ. Черептон направив на нього вогонь, проте істота відскочила, змахнула із себе рештки полум’я та приземлилася на груди детектива. Вони разом упали на землю, і цієї миті Стефані відчула, що знову може рухатися. Вона підвелася, все ще силкуючись дихати. Вампір завдав удару, сорочка Черептона розідралася на шматки, і детектив скрикнув від болю.

Стефані схопила вампіра за шию й потягла назад. Звір зашипів і замахнувся на неї. Дівчинка позадкувала, аби уникнути гострих пазурів. Наступної миті Черептон потягся до супротивника й відштовхнув його рукою. Потужний струмінь повітря зніс вампіра так, наче в нього поцілили з гармати, та впечатав у стіну будівлі. Істота впала на землю й більше не вставала. Стефані схопила Черептона за руку, допомогла йому підвестися, і вони разом побігли до автівки.

² Відповідно, для нас Камінець переклав цю історію українською.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон, що сидів за кермом, поглянув на Стефані.

— Як ти?

Дівчинка знизала плечима. Їй ледь вдалося не здригнутися при цьому: усе тіло озвалося болем.

— Нормально, — збрехала вона.

— Тобі боляче? Ти не поранилась?

— Ні, лишень кілька синців. Усе гаразд, справді. Не варто перейматися через мене.

— Стефані, ти зістрибнула з даху будівлі.

— Так, але гілки пом’якшили моє падіння.

— І як тобі гілки?

— Зовсім не схожі на подушки.

— Ти могла загинути.

— Але ж не загинула.

— Але ж могла.

— Але ж не загинула.

— Я не заперечую слушність твого твердження, проте така вірогідність існує. Я колись вже втратив друга і не хотів би, щоб це повторилося.

Вона подивилася на детектива.

— Ти хочеш сказати, що тебе б дуже засмутила моя смерть?

— «Дуже» — то таке сильне слово...

— Ну, якщо ти навчиш мене магії, то, можливо, наступного разу я поранюся не так сильно.

— Ти ж сказала, що не поранилась.

— Ти серйозно? Я зістрибнула з будівлі —звісно ж, я поранилася!

— Стефані...

— Що, Черептоне?

— Іноді ти можеш сильно дратувати.

— Знаю. То що ми робитимемо?

— Спробуємо принаймні знайти двері до печер. А тоді зосередимося на пошуку ключів до них.

Через півгодини вони заїхали до маєтку Ґордона. Стефані насилу вилізла з канаркової автівки і пройшла всередину вслід за Черептоном.

У підвалі було холодно й темно. Єдина лампа, що висіла серед павутиння, ледь освітлювала приміщення. Усе було припорошено пилом, а з деяких закутків час від часу долинала щуряча метушня. Стефані не боялася щурів, проте й не надто їх любила, тому трималася від тих закутків подалі.

У Черептона не було подібних забобонів. Він перевірив стіни, вивчаючи їхню поверхню. Час від часу детектив стукав по стіні, шепотів щось до себе й рухався далі.

— Це як у Святилищі? — спитала Стефані. — Шукаєш секретний хід?

— Ти передивилася фільмів про будинки з привидами, — відповів Черептон.

— Але ж ти шукаєш секретний хід?

— Так, — визнав він. — Але це просто збіг.

Дівчинка закотила рукав куртки, побачила потворний синець на руці, але встигла опустити рукав до того, як Черептон озирнувся.

— Цей хід збудував Ґордон? — запитала вона.

— Ні, його зробили під час будівництва маєтку. Кількасот років тому це був будинок чаклуна.

— Здається, ти казав, що печери — смертельна пастка для чаклунів.

— Саме так.

— То нащо він збудував собі короткий шлях до них? Він був дурним чаклуном?

— Ні, просто не дуже приємним господарем. Бувало, цей чолов’яга затягував сюди ворогів та лишав їх для істот, які зголодніли найбільше.

— Яка чарівна історія. Розумію, чому дядько придбав цей маєток.

— Ага.

Стефані підійшла ближче. Черептон направив руку на стіну, ворухнув зап’ястком — і на стіні з’явився невеличкий отвір, майже непомітний для неозброєного ока.

— Це замóк?

— Так, один із старих-добрих замкíв, що потребують ключа та які неможливо відімкнути закляттям. Трясця!

— Ти можеш його зламати?

— Я міг би його зламати, але тоді він перестане працювати, і ми не зможемо відчинити двері.

— Я мала на увазі проламати його наскрізь.

— Це б спрацювало, якби двері були саме там, де замок, але не завжди все так просто.

— То нам потрібен ключ.

— Нам потрібен ключ.

— Навряд чи ми знайдемо його в ключницях Ґордона.

— Звісно. Ми шукаємо незвичайний ключ.

— Нам же не доведеться розгадувати головоломку, аби дістатися до нього, правда?

— Можливо.

Стефані застогнала.

— Чому-у-у не буває простих рішень?

— Будь-яке рішення будь-якої проблеми просте. Таємниця — у відстані, що їх розділяє.

Вони вимкнули світло та піднялися вгору з вологого й затхлого підвалу. Коли напарники зайшли до вітальні, то побачили там чоловіка в костюмі, схожому на ті, що носили ще у Вікторіанську епоху.

У нього було чорне волосся й тонкі губи, а позбавлена шкіри правиця пульсувала кров’ю та виблискувала вологими м’язами. Стефані навіть не встигла здивуватися, як Черептон витягнув револьвер. Пролунали постріли. Чоловік відступив убік і змахнув страшною правицею.

Дівчинка не зрозуміла, що він зробив, але це спрацювало. Жодна куля не влучила в непроханого гостя.

— Біжи! — вигукнув Черептон, виштовхуючи її з кімнати.

Стефані завагалася, але щось ворухнулось у неї за спиною і, озирнувшись, вона побачила ще одного незнайомця. З ним щось було не так: його шкіра, риси обличчя здавалися нереальними, майже паперовими. Дівчинка спробувала вдарити суперника, але це було наче бити повітря. Одначе кулак невідомої істоти, на відміну від тіла, виявився важким і твердим: коли він дістався дівчинки, її голова від удару подалася назад. Стефані заклякла, не в змозі протистояти нападнику, проте саме цієї миті з’явився Черептон і відкинув його геть.

Ще троє схожих створінь зайшли через парадні двері. Стефані побігла до сходів, детектив прикривав її. На півдорозі вгору вона озирнулась і побачила, як чоловік у костюмі саме зайшов до зали. Дівчинка застережливо гукнула до Черептона, той обернувся, але було запізно. Пурпурова пара, що зібралася довкола лівої руки чоловіка, суцільною масою попрямувала на Черептона, огортаючи його згори і знизу, а потім повернулася до іншої руки чаклуна, сформувавши криваве коло. Черептон впав на коліна, спробував підняти револьвер, але не зміг втримати його в руці й розпластався на підлозі.

— Взяти його, — наказав чоловік, відтинаючи пурпурову пару від своєї руки. Три паперові істоти підхопили Черептона, кінцівки якого безсило звисали, та витягли його з будинку. Незнайомець звелів четвертій істоті:

— А ти вбий дівчинку.

І вийшов геть.

Стефані метнулася вгору, а паперове створіння незграбно попленталося за нею сходами. Дівчина влетіла до темного кабінету Ґордона, зачинила двері й штовхнула одну з книжкових шаф. Та з грюкотом впала, вкривши книжками всю підлогу.

Двері трохи прочинилися, але далі їх не пустила завалена шафа. Важкий кулак почав гупати по них із протилежного боку.

Стефані відчинила вікно та визирнула вниз. Навіть якщо їй вдасться впасти й не зламати собі ноги, вона приземлиться просто перед чоловіком із червоною рукою. Дівчина відступила назад, озираючись навкруги в пошуках зброї.

Книжкова шафа повільно сунулася підлогою. Двері прочинялися все ширше. Стефані обернулася, метнулася до письмового столу та сховалася за ним. Паперове створіння продовжувало гупати кулаком. Визирнувши, вона побачила, як із-за дверей простягалася паперова рука. Потім з’явилося плече, потім — голова. Дівчинка швидко пірнула назад до сховку.

Останній удар — і двері прочинилися достатньо широко, аби істота змогла переступити через повалену шафу. Тамуючи подих, Стефані крадькома визирала зі свого сховку. Створіння дісталося вікна і пантрувало звідти назовні, спершись руками на віконну раму.

Дівчинка скочила на рівні й кинулася на переслідувача. Він почув її й спробував розвернутися, проте Стефані врізалася в нього раніше. Важкі руки істоти зісковзнули назовні й потягнули за собою тіло. Стефані схопила супротивника за ноги та перекинула їх через підвіконня. Створіння спробувало залізти назад, але йому забракло сил — і воно з ледь чутним паперовим шурхотом полетіло з вікна.

Істота впала на землю безформною купою. Чоловік у костюмі підвів погляд угору й побачив дівчинку. Маг випростав руку, але Стефані встигла відстрибнути назад — за мить до того, як повітря забарвилось у пурпуровий колір і віконна рама вибухнула. Уламки скла посипалися їй на спину, але не прорвали тканину куртки.

Стефані лежала на підлозі, накривши голову руками, допоки не почула гуркіт двигуна автівки. Тоді вона підвелася, обтрушуючи із себе уламки скла й деревини, та підійшла до вікна. Автомобіль сріблястого кольору виїжджав з подвір’я. Судячи з усього, нападники були впевнені, що дівчинка вже мертва.

Стефані витягла з кишені зім’яту візитівку, дістала телефон і набрала номер. Відповіли майже негайно. Вона швидко заговорила у слухавку:

— Потрібна допомога. Вони забрали Черептона.

— Скажи мені, де ти, — мовила Порцеляна Журба. — Я відправлю когось по тебе.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Порцеляна Журба тихо сиділа в кріслі, схрестивши ноги і поклавши руки на підлокітники. Звуки міста не долинали до приміщення, тож здавалося, ніби в усьому світі залишилися тільки вони вдвох. Стефані дивилася на жінку й чекала.

Щойно дівчинка вистрибнула з автівки, яку за нею відправила Порцеляна, то відразу ж пробігла сходами й опинилася в просторій кімнаті навпроти бібліотечної зали, куди її провів чоловік у краватці-метелику. Ані секунди не згаяно. Черептон був у небезпеці, і вони мали негайно його повернути.

Зрештою Порцеляна порушила мовчання:

— Чому ти так упевнена, що то був Змієсерд?

— Що?! — роздратовано вигукнула Стефані. — Звісно ж, це був Змієсерд! Хто ще це міг бути?

Жінка ледь помітно знизала своїми тендітними плечима.

— Ми маємо бути впевнені, от і все.

— Я впевнена, гаразд?

Порцеляна поглянула на неї, і Стефані стало соромно за свою нетерплячку. Вона опустила очі й прикусила губу. Їй було так боляче, усе тіло нило від болю, але зараз справи пішли на краще: вона у безпеці, а Порцеляна напевне знає, що робити. Усе буде гаразд. Стефані зачекає, поки та прийме рішення, скільки б часу це не тривало. З Черептоном усе буде добре, він у безпеці. Та навіть якщо все не так, хіба це важливо? Порцеляна знає, як буде краще, і якщо вона вирішила чекати, тоді Стефані радо зачекає разом із нею.

«Ні, — сказала собі дівчина, — це не мої думки. Це закляття Порцеляни впливає на мене». Стефані змусила себе поглянути в очі Порцеляни. На мить дівчинці здалося, наче вона побачила в них подив.

— Що ви збираєтеся робити? — спитала Стефані.

Єдиним граційним порухом жінка підвелася з крісла.

— Я розберуся із цим, — відповіла вона. — А тобі варто піти додому, люба. Вигляд у тебе просто жахливий.

Стефані відчула, як зашарілася.

— Я краще залишуся тут.

— На те, щоб скласти остаточний план, потрібен час. Хіба тобі не буде зручніше у звичному оточенні?

Стефані не хотілося сперечатися з Порцеляною, але вона не могла повернутись додому. Не тоді, коли Черептон у халепі.

— Я краще залишуся тут, — м’яко повторила вона.

— Дуже добре, — усміхнулася Порцеляна. — Я маю йти, проте повернуся, щойно матиму новини.

— Я можу піти з вами?

— Боюся, що ні, дитя.

Стефані кивнула, приховуючи розчарування.

Порцеляна вийшла з будинку в супроводі чоловіка з краваткою-метеликом. Стефані ще деякий час залишалася в кімнаті. Попри те, що вже була третя година ранку, вона ніяк не могла розслабитися й задрімати. Телевізора в кімнаті не було, а єдиною книгою, написаною зрозумілою мовою, виявилась адресна книжка, що лежала на маленькому столику.

Стефані перетнула коридор і увійшла до бібліотеки. Проминула повз чоловіка в порцеляновій масці, що був надто занурений у читання, аби помітити її. Вона повільно крокувала повз шафи, читаючи назви на корінцях книжок і намагаючись сконцентрувати увагу. Якщо їй вдасться знайти тут потрібну книгу, то, можливо, наступного разу в битві зі Змієсердом чи будь-яким іншим ворогом вона не буде настільки безпомічною. Якби ж вона мала хоч трохи магічної сили, то могла б сама допомогти Черептону.

Стефані пройшла до кінця однієї шафи, потім обрала іншу, все глибше занурюючись у бібліотечний лабіринт. Вона ніяк не могла зрозуміти систему: книжки були розставлені ані за алфавітом, ані за автором і навіть не за темою. Їхнє розташування здавалося цілком довільним.

— Ти, мабуть, загубилася?

Стефані обернулася на голос. Дівчина, що зверталася до неї, саме ставила книгу на полицю. Незнайомку з білявим сплутаним волоссям можна було б назвати гарненькою, якби не важкий погляд і мускулясті руки. Говорила вона з помітним британським акцентом.

— Я шукаю книгу, — непевно пробурмотіла Стефані.

— Здається, це ідеальне місце для твоїх цілей.

— Тут є якісь книжки про магію?

— Тут усі книжки про магію, — відповіла дівчинка.

— Я маю на увазі навчання магії. Мені потрібно будь-що із цієї теми.

— Тебе нікому навчити?

— Поки що ні. Я не розумію, як можна тут щось знайти.

На мить Стефані здалося, що її вивчають. Зрештою білявка заговорила знову.

— Мене звати Таніта Лов.

— О, привіт! Пробач, я не можу назвати тобі свого імені. Без образ.

— Жодних. Книги тут розташовано відповідно до рівня досвіду. Оці занадто складні для початківця без наставника, а от на двох верхніх полицях, можливо, знайдеш щось потрібне.

Стефані подякувала, і Таніта пішла геть, зникаючи в лабіринті шаф. Стефані знайшла секцію, про яку їй казала нова знайома, і почала вивчати заголовки: «Вступний курс до полювання на монстрів», «Теорія магії», «Сучасна історія», «Три імені»...

Стефані взяла з полиці книжку під назвою «Три імені» і почала гортати її сторінки. Зупинившись на розділі про обрані імена, що займав чималу частину книжки — десь 200 сторінок, — дівчинка почала вивчати заголовки в пошуках чогось корисного. Найкраща порада щодо обраного імені звучала таким чином: «Ім’я, що ви обираєте, має личити вам, характеризувати вас і бути вам уже відомим».

Не надто вражена, Стефані повернула книгу на місце та продивилася ще кілька десятків корінців, допоки не знайшла книгу «Стихійна магія». Стефані зняла її з полиці, відкрила й почала читати. Те, що треба. Саме це вона й шукала. Побачивши в закутку старе крісло, дівчинка вмостилася в ньому, підібравши ноги.

* * *

Мобільний лежав на підлокітнику крісла. Стефані стиснула долоню в кулак, намагаючись думати про простір між рукою та телефоном як про низку взаємозалежних об’єктів. Якщо зсунути з місця один, зсунеться інший, той зрушить ще один, а він вже посуне телефон. Вона зосередилася, повільно розтулила долоню, а потім штовхнула нею повітря, як це робив Черептон.

Нічого не сталося.

Дівчинка грюкнула кулаком, потім спробувала ще раз. Телефон не зрушив з місця. Так само як і під час попередніх п’ятдесяти спроб.

— Як успіхи?

Стефані підвела погляд і побачила Таніту Лов.

— Ти почала з надто важкого, — мовила мускуляста білявка. — Телефон занадто великий. Почни з клаптика паперу.

— У мене немає паперу, — відповіла Стефані.

Таніта взяла в неї книгу, розгорнула її та примостила на підлокітнику.

— Спробуй на цьому.

Стефані насупилась.

— Але ж вона навіть важча за телефон.

— Не книгу. Лише сторінку.

— А, — мугикнула Стефані. Зосередившись знову, вона зігнула пальці й штовхнула рукою. Сторінка навіть не ворухнулась.

— Це потребує часу, — пояснила Таніта, — і терпіння.

— У мене немає часу, — гірко озвалася Стефані, — і ніколи не було терпіння.

Таніта знизала плечима.

— Завжди існує вірогідність, що ти не здатна творити магію. Одна річ — знати про її існування, зовсім інша — вміти її творити.

— Певно, так, — погодилася Стефані.

— У тебе там синець.

Стефані поглянула на свою руку.

— У мене були деякі проблеми, — відповіла вона.

— Я бачу. Ти дала їм гідну відсіч?

— Якщо чесно, не дуже, — визнала Стефані. — Але більшість синців я отримала від дерева, тому...

— Я билася з будь-яким супротивником, якого ти можеш назвати, — сказала Таніта, — але на мене ще ніколи не нападало дерево. Молодець.

— Дякую.

Таніта запустила руку до кишені й витягнула звідти уламок жовтого шпаруватого каменя.

— Наповни ванну і розчини там цю штуку. Кілька хвилин у воді — і всі твої синці зникнуть.

Стефані взяла камінець.

— Дякую, — знову мовила вона.

Таніта стенула плечима:

— Не хочу тебе лякати, але, здається, зараз не дуже слушний час для вивчення магії. Навколо відбувається щось погане.

Стефані промовчала. Вона нічого не знала про Таніту і про те, скільки сторін братимуть участь у протистоянні, що неминуче наближалося. Дівчинка не збиралася довіряти чарівним незнайомкам.

— Дякую за камінець, — повторила вона.

— Нема за що, — відповіла Таніта. — Ми, вояки, повинні піклуватися один про одного.

Стефані помітила якийсь рух серед рядів шаф — це був чоловік у краватці-метелику. А значить, Порцеляна теж повернулася.

— Мені треба йти, — швидко пробурмотіла дівчинка, підводячись із крісла.

* * *

Стефані застала Порцеляну в кімнаті навпроти бібліотеки. Жінка стояла спиною до дівчинки.

— Ви повідомили Старійшинам? — спитала Стефані.

— Їм надіслали звістку, — не обертаючись, відповіла Порцеляна.

— Ви надіслали звістку? І все?

— Не смій розпитувати мене, дитя.

Стефані пильно поглянула на неї.

— Мені б дуже хотілося, аби ви не називали мене дитям.

Порцеляна обернулася.

— А мені дуже хотілося б, аби ти обрала собі ймення: щоб мені не довелося цього робити.

— Чому ми не рушаємо на порятунок?

— На порятунок? — розсміялася Порцеляна. — На конях, так? Під звуки сурм із прапорами? Ти дійсно вважаєш, що це так працює?

— Черептон допоміг мені.

— Ну, таких, як він, більше не роблять, чи не так?

— Надіслати звістку недостатньо. Хтось має повідомити Меріторіусу. Хтось має сказати йому, що без Черептона ми не знайдемо Посох, що без Черептона Змієсерд знищить геть усе. Та що завгодно йому сказати, аби тільки змусити Старійшин діяти!

— І що тоді? Вони покличуть сікачів до бою, зберуть усіх своїх союзників, і ми разом, щасливі, відправимося на війну? Дитя, ти нічого не знаєш про війни. Ти думаєш, що це щось значне, грандіозне, битва добра проти зла. Так от, це не так. Війна — делікатна справа, яка вимагає обережності, потребує вміння обрати слушний час.

— У нас немає часу.

— Не правда. Часу обмаль, але він є.

— То чому ви зволікаєте? Чому?

— Я не можу зануритися в хаос, допоки не підготуюся до цього. Я колекціонерка. Спостерігачка. Я не беру участі в подіях. Мої статки та моя репутація мають бути надійно захищені ще до того, як розпочнеться війна.

— А як щодо Черептона? Поки ви чекаєте слушної нагоди, аби розповісти усім, що Змієсерд — поганий хлопець, Черептона можуть вбити!

На обличчі Порцеляни проступило ледь помітне вагання.

— На кожній війні є жертви.

Стефані зараз ненавиділа її. Відвернувшись, вона кинулася назад до прочинених дверей.

— Куди це ти?

— Збираюся зробити те, чого ви страшенно боїтеся робити!

— Ні, не збираєшся.

Двері гахнули, зачинившись ще до того, як Стефані встигла до них дістатися. Дівчинка розвернулася. Порцеляна йшла до неї — витончене обличчя жінки не виражало нічого, крім цілковитого спокою.

— Ти не маєш права, — м’яко промовила Порцеляна, — втягувати нас у війну. Хто ти така, аби вирішувати, коли нам битися? Чому ти маєш визначати, коли нам помирати?

— Я просто хочу допомогти своєму другові, — мовила Стефані, задкуючи.

— Черептон тобі не друг.

Дівчинка насупила брови.

— Ви не знаєте, про що говорите.

— А ти не знаєш його, дитя! У ньому палає лють, якої ти ще зроду не бачила. У ньому ховається ненависть, про яку ти не здатна навіть помислити. Понад усе на світі він жадав опинитися саме в тому місці, де він зараз є.

— Ви божевільна.

— Він розповідав тобі про свою смерть?

— Так, — відповіла Стефані. — Його вбив один із посіпак Меволента.

— Його вбив Нефаріан Змієсерд, — сказала Порцеляна. — Спочатку він катував його просто заради розваги. Висміював його, позбавивши усіх сил. А потім Змієсерд указав на Черептона своєю правицею. Ти знаєш, що варто тільки вказати на жертву цією червоною рукою, та й по всьому?

Жахлива смерть, як сказав тоді Черептон. Стефані навіть не здогадувалася, що він сам це відчував... Вона зухвало похитала головою.

— Це нічого не змінює.

— Після свого повернення він бився з військом Меволента заради однієї мети: не побороти зло, а помститися Змієсерду. Меволент програв, але щойно Черептон дістав можливість відплатити...

— Розпочалося перемир’я, — повільно проказала Стефані.

— І раптом його ворог став звичайним собі громадянином під захистом закону. Черептон довго чекав на свою помсту, і він ризикуватиме будь-ким і будь-чим, аби здійснити її.

Стефані випросталася:

— Навіть якщо ви маєте рацію, це не змінює того факту, що Черептон єдиний розслідував смерть мого дядька, що він, здається, єдиний намагається розібратися в усьому і що, врешті-решт, він врятував мені життя.

— І ризикував ним. Кожна добра справа, зроблена ним для тебе, перекривається поганими вчинками проти тебе. Ти йому нічого не винна.

— Я не збираюся залишати його самого.

— Навряд чи це твій вибір.

— І як ви мене зупините? — із викликом запитала Стефані.

— Я просто прошу тебе вчинити так, як я кажу.

— Моя відповідь: ні.

— Люба Стефані...

Дівчинка заклякла. Порцеляна глянула на неї:

— Я знала твоє ім’я ще до того, як зустріла тебе, дитя. Твій дядько дуже часто розповідав про тебе.

Стефані кинулася до дверей, але марно —вони були зачинені.

— Стефані, — м’яко промовила Порцеляна. Руки дівчинки безвольно обвисли; її погляд звернувся до жінки. — Не кажи про це нікому.

Десь у глибині душі вона відчувала, що підкориться, розуміла, що доведеться це зробити, скільки б вона не лютувала. У Стефані не було вибору, тому вона кивнула крізь сльози, а Порцеляна подарувала їй свою чарівну усмішку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У небі мерехтів місяць, яскраво сяяли зорі — надворі стояла чудова ніч для болю.

Змієсерд спустився в холодні, темні підвали замку і з усмішкою крокував кам’яними коридорами. Підійшовши до дерев’яних дверей, маг зупинився і трохи постояв, тримаючи руку на засуві й смакуючи момент насолоди.

Нарешті Змієсерд відчинив двері та зайшов усередину.

— От ми й зустрілися знову, — мовив він.

Черептон Крутій підвів голову — по суті, єдину частину скелета, якою він міг рухати. Змієсерд наклав закляття на кайдани, що приковували в’язня до стільця й позбавляли його магічних сил, тож детективу лишалося тільки дивитися, як маг зачиняє за собою двері.

— Життя — це суцільне коло, чи не так, Черептоне? Нам доводиться постійно повторюватись, раз у раз. Ти знову в моїх руках. Я знову безжальний.

— Ти балакучий, — мовив детектив. — Я сподівався, що ти вже виріс із цих лиходійських вибриків, Нефаріане.

Змієсерд посміхнувся, займаючи стілець навпроти. Камера була маленька, з кам’яними стінами та єдиною лампою, що звисала зі стелі.

— Життя порядного громадянина було не для мене, а потім ти мене викрив, правда? Попередив Старійшин, але вони не дослухалися. Мабуть, то було прикро, бо Старійшини навіть не сприймають тебе всерйоз.

— Гадаю, це тому, що я постійно усміхаюся.

— Мабуть, твоя правда. І що ж, Черептоне, мені з тобою робити?

— Розв’язати?

Змієсерд зареготав:

— Можливо, але пізніше. Ми ж постійно намагаємося вчепитися одне одному в горлянку, чи не так?

— Дозволь запитати. Уявімо на мить, що ми живемо у твоєму світі, де все пішло шкереберть, а Безликі справді існують. Коли вони прийдуть, чого ти прагнеш? Щоб вони тебе по голівці погладили?

— Винагорода, яку я отримаю за відданість своїм володарям і господарям, це суто їхнє рішення. Я навіть не намагатимуся вгадати.

— Ну ж бо, Нефаріане, двері зачинені. Тільки двійко парубків, що теревенять собі... Який тобі із цього зиск?

Змієсерд посунув уперед:

— Я буду на їхньому боці, коли вони зруйнують світ і зітруть людство з лиця землі! А коли все скінчиться, я купатимусь у їхній моторошній славі.

Черептон кивнув.

— Так, я не врахував того, що ти щойно розповів.

Змієсерд розсміявся.

— Ти впадеш, — правив своєї Черептон.

— Серйозно?

— Ти впадеш. Дуже боляче. І тієї миті я буду поруч, щоб зіштовхнути тебе.

— Надто сміливі слова як для людини, прив’язаної до стільця. Чи ти взагалі людина? Чи, може, річ?

— Вони прийдуть за тобою.

— Хто прийде? Старійшини? Меріторіус зі своїми посіпаками? Облиш. Вони надто переймаються, аби не розсердити мене.

— Не зовсім. Ймовірно, вони вже на порозі твого замку, поки ми тут балакаємо.

Змієсерд підвівся та зайшов за спину в’язня.

— Чомусь мені здається, що їм не вдасться перекинути свої сили настільки швидко і настільки організовано. Ні, мій старий вороже, я гадаю, що ми з тобою сам на сам. І в тебе є дещо, що мені потрібно.

— Бездоганне почуття стилю?

— Ключ, — мовив Змієсерд, повертаючись у поле зору детектива.

— Не розумію, про що ти.

Змієсерд повільно рухав лівою рукою — так, наче диригував оркестром.

— Вочевидь, ти не збираєшся просто надати мені інформацію, тож доведеться вдатися до тортур.

— Ах, старі добрі часи!.. — зітхнув детектив.

— Пам’ятаю ті темні осінні дні, впродовж яких я різав тебе, змушуючи верещати від болю.

— Ото було весело!

— Навіть не сподівайся, що мої можливості щодо тортур обмежені, бо в тебе немає шкіри, яку можна різати. Я навчився нових трюків, які мають тобі сподобатися.

Змієсерд указав пальцями на стілець, на якому він щойно сидів. Деревина заскрипіла й затріщала, наче жива істота. Детектив не міг відвести очей від цього видовища.

— Якщо я можу зробити таке зі стільцем, —мовив Змієсерд, насолоджуючись миттю, — поміркуй, що станеться з кістками.

Стілець розколовся з гучним тріскотом, і Змієсерд сів навпочіпки навпроти своєї жертви.

— Ну що, Черептоне? Куди поділася твоя стара добра дратівлива непокора? Твої кпини, підбурення? Де ці нескінченні героїчні кліше? Не збираєшся поглянути мені просто в очі й сказати: «Нумо, покажи, на що ти здатен»?

— Взагалі-то, я хотів попросити тебе поводитися зі мною лагідніше. Чомусь сьогодні почуваюся вразливим.

Змієсерд випрямився, простягнувши до детектива ліву руку.

— Це твій останній шанс. Де ключ?

— Гаразд.

Змієсерд підвів брови:

— Серйозно?

— Та ні, жартую. Ну ж бо покажи, на що ти здатен!

Змієсерд розсміявся, його пальці почали рухатися, і детектив закричав.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стефані набрала в раковину води, відламала шматочок камінця, що їй дала Таніта Лов, і розчинила його. Дівчинка занурила лікоть у раковину. Вода зашипіла, взявшись бульбашками, і кімната наповнилася їдким запахом. Чим би не був той камінець, він справді допомагав — синці на руці бліднішали.

Стефані витерлася білосніжним рушником, спустила воду і безсило сповзла по стіні.

Можливо, її тіло й втомилося, але розум потребував дій — бив тривогу та ледь стримував хвилі люті. Стефані все ще була зла на себе, бо не змогла протистояти наказу. Чому Порцеляна так вчинила з нею, із Черептоном? І це після того, як Черептон їй довірився.

«Ні, — нагадала вона собі. — Детектив не довіряв Порцеляні». Це була помилка Стефані, а не його. Вона мала звернутися до Старійшин чи навіть до Страхопуда, а не до Порцеляни. Час згаяно, і тепер, можливо, надто пізно, аби щось вдіяти. Усе це — її провина.

Як там її назвала Таніта Лов? Вояком? Це ж смішно. Таніта помилилася: у Стефані не було нічого від справжнього вояка. Вона, не вагаючись ані хвильки, вскочила в халепу. Не через сміливість чи героїзм, а тому що була дурепою, тому що боялася залишитися сама і не хотіла чекати. У неї не було жодного плану, жодної тактики — лише схильність здіймати веремію.

І тут Стефані осяяв здогад. Дівчинка широко розплющила очі й випросталась. До неї знову повернулися сили — наче вона враз позбулася чарів Порцеляни.

Стефані був потрібен Страхопуд. Вона не знала, де той живе, і був лише один спосіб знайти його адресу. Дівчинка вийшла із вбиральні та, мимохідь глянувши на вікно, помітила, що вже настав ранок. Стефані перетнула залу й постукала до кімнати Порцеляни. Ніхто не відповів. Постукала знову — тиша.

Порцеляни в кімнаті не було. Стефані оглянула двері. Нічого особливого: ані ланцюгів, ані засувів, ані додаткових замків. На двері могли накласти закляття-замок, і тоді вона просто змарнує час, але дівчинка була впевнена, що це не так. Черептон казав, що закляття-замок треба знімати щоразу, коли відчиняєш двері, а потім накладати знову. Стефані сумнівалася, що у Порцеляни стане терпіння робити це щодня.

Дівчинка відійшла на крок назад. Звичайні двері. Звичайні хлипкі двері. То був її шанс. Двері — перепона, яку треба подолати, щоб врятувати Черептона. Вона висока й сильна. У неї мускулясті ноги, мов у вправного плавця. Сильні ноги, слабкі двері. Вона зможе це зробити. Вона має це зробити, аби врятувати друга.

Черевик врізався в деревину. Потім знову, і знову, і знову... У неї міцні ноги, вона не може зазнати поразки. Відчай надавав сил. Зрештою, двері не витримали натиску й прочинилися.

Дівчинка метнулася в кімнату — до столика, де бачила книжку з адресами. Але там її не було.

Стефані роззирнулася навколо. Порцеляна прибрала книжку. Куди і чому? Вона ж не могла знати, що Стефані шукатиме цю книжку? Ні, вона ніяк не могла цього передбачити. Отже, причина набагато простіша та більш буденна. Жінка просто повернула книжку на місце.

То де Порцеляна її зазвичай тримає?

Стефані підійшла до письмового стола й почала шукати, відкриваючи шухлядки та порпаючись у них. Папери, листи, жодної книги з адресами. Дівчинка роззирнулася — в кімнату крізь зламані двері будь-якої миті могла увійти Порцеляна.

Стефані підійшла до полиць — жодної книги. Де ж вона?

Дівчинка метнулася до спальні. Там, на тумбочці, вона, нарешті, знайшла те, що шукала! Стефані відкрила потрібну сторінку з літерою «С» і провела пальцем уздовж стовпчика імен: «Страхопуд Кравчик». Запам’ятавши адресу, вона кинула книжку на ліжко й обернулася до виходу.

— Привіт, люба, — промовила Порцеляна, заходячи до кімнати. Стефані обережно позадкувала.

— Бачила, що ти накоїла на вході, — провадила жінка. — Що мої бідолашні двері тобі зробили? Ти ще щось розбила? Вазу? Може, горнятко?

— Тільки двері.

— Гадаю, я маю бути вдячна тобі за цю невеличку милість. Чи ти знайшла те, що шукала, дитя?

Стефані стиснула кулаки.

— Не називайте мене так.

Порцеляна розсміялася.

— Твій погляд майже лякає мене.

— Ви вже зробили щось, аби допомогти Черептону, чи все ще заклопотані тим, як врятувати саму себе? — спитала Стефані.

— Він надихає на відданість, еге ж? — промовила Порцеляна, зводячи брови. — Містера Крутія неможливо не любити, не можливо не бажати битися з ним пліч-о-пліч. Якби ж то ти була з нами під час війни і могла побачити його тоді.

— Я не розумію, як ви можете зраджувати його.

Уперше з моменту їхнього знайомства в очах Порцеляни зблиснула крига:

— Я не зраджувала його, дитя! Можливо, підвела, але не зраджувала. Зрада — це діяти проти. Я ж не дію взагалі.

— То й що? — мовила Стефані.

— Не цікавишся семантикою? — спитала Порцеляна. Усмішка повернулася на її обличчя. —Та звісно ж, ні. Ти прямолінійна дівчинка, чи не так?

— Я йду просто зараз, — сказала Стефані, крокуючи до дверей.

— Прямолінійна, — правила Порцеляна, — але не надто тямуща. Стефані, будь ласка, зупинися.

Стефані зупинилась.

— Я справді визнаю твою відвагу, дитя. Але сідлати коней і мчати на порятунок Черептона надто ризиковано. Надто багато чого може піти не так. Тепер посидь тут, у куточку, як слухняна дівчинка.

Стефані кивнула та пішла до дверей.

— Зупинись, — наказала Порцеляна. — Я сказала — до куточку.

Стефані дісталася дверей і озирнулась. Порцеляна насупила брови:

— Не розумію... Як тобі вдається це робити? Відповідай, Стефані!

— Я не Стефані, — відказала дівчинка. — І якщо ви хочете затримати мене тут, вам доведеться мене вбити.

Обличчя Порцеляни проясніло.

— Я не збираюся вбивати тебе, люба, — мовила вона з натяком на слабку усмішку. — То ти нарешті обрала собі ім’я?

— Так. І я йду. Просто зараз.

— Може, зрештою, в тебе і є якісь шанси. Перед тим як піти, чи не хочеш з поваги до мене представитися?

— Звісно, — відповіла Стефані за мить до того, як вийти з кімнати. — Мене звати Валькірія Веремія.

* * *

Страхопуд прочинив двері та кивнув, побачивши Стефані.

— Вибач, якщо засмутив тебе вчора, — промовив він. — Я розумію, що не мав права вказувати тобі, що ти можеш робити, а чого ні, але, прошу, повір, що я хотів як...

— Вони схопили Черептона, — перебила його Стефані.

— Що?

— Змієсерд схопив його. Вчора вночі він прийшов разом зі своїми паперовими створіннями, напав на нього та забрав із собою. Ми маємо повідомити Старійшинам.

Страхопуд спробував усміхнутися, аби перевірити, чи усміхнеться дівчинка у відповідь, чи визнає свій жарт. Але Стефані не усміхнулась.

— Ти не певний, чи варто вплутувати мене у все це, — мовила вона. — Гаразд. Це твоя точка зору. Але погляньмо на факти. Змієсерд схопив Черептона і порушив перемир’я. Він вірить, що Посох існує насправді, та довів, що готовий вбивати, аби отримати його. Необхідно зупинити Змієсерда, і для цього мені потрібна твоя допомога.

— Ти бачила на власні очі, як Змієсерд це зробив?

— Я там була.

Він поглянув на неї й кивнув.

— Тоді, гадаю, дуже добре, що ти вирішила залишитися з нами.

Страхопуд підігнав автівку до виходу, і поки вони їхали до Святилища, Стефані розповіла йому все, що трапилося. І хоча в машині були тоновані вікна, Кравчик усе одно сховав своє обличчя за шарфом і аж на очі натягнув капелюх.

Музей воскових фігур був ще зачинений, тому вони зайшли крізь чорний вхід і поквапилися вперед крізь темряву. Страхопуд відшукав у темній залі перемикач, натиснув на нього, і стіна розділилася. Стефані першою спустилася сходами і зайшла до Святилища. До неї поспіхом підійшов насуплений адміністратор.

— Перепрошую, — звернувся до неї чоловік, — але вам не призначено.

— Ми тут, аби зустрітися з Меріторіусом.

— Старійшин не можна турбувати, — наполягав адміністратор. — Мушу попросити вас негайно звільнити приміщення.

— Це терміново, — приєднався до неї Страхопуд, але адміністратор лише похитав головою.

— Усі заявки на зустріч зі Старійшинами мають пройти через відповідні канали, — сказав він, та Стефані вже достатньо наслухалася. Вона кинулася повз нього, прямуючи до коридору. Раптовий спалах сірого — і ось перед нею вже стоїть сікач, тримаючи лезо коси біля її горла.

Стефані заклякла. Все навколо рухалося, гомоніло, і лише вона та сікач лишалися нерухомими. Дівчинка чула, як Страхопуд залякує адміністратора й інших сікачів, як адміністратор протестує й вимагає, аби вони пішли. Лютуючи, Кравчик підвищив голос, наказуючи сікачеві опустити зброю, проте охоронець лишався нерухомим і безмовним, наче статуя. Стефані бачила власне віддзеркалення на його блискучому шоломі й не наважувалася поворухнутися.

Ситуація ось-ось мала вийти з-під контролю, і Стефані могла залишитися без голови, але адміністратор нарешті здався й погодився спитати Меріторіуса, чи не зможе той прийняти гостей.

Отримавши знак, сікач відступив назад, опустив косу і повісив її за спину. Він просто сховав зброю у піхви, але в його виконанні це було справжнє мистецтво.

Дівчинка повільно позадкувала, але сікач уже повернувся на свій пост і поводився так, наче нічого не трапилося.

Стефані й Страхопуд трохи зачекали в передпокої, поки нарешті не почули кроки. Ікан Меріторіус здивовано подивився на Страхопуда.

— Містере Кравчику, — привітався він, ступаючи вперед. — Дивовижі ніколи не скінчаться.

— Верховний магу, — промовив Страхопуд, потиснувши йому руку. — Гадаю, ви вже зустрічалися з Валькірією Веремією.

— То ти все ж таки обрала ім’я, — трохи несхвально помітив Меріторіус. — Сподіваюся, містер Крутій знає, що робить.

— Черептона схопили, — випалила Стефані. — Він у Змієсерда.

— Тільки не знову...

— Це правда, — підтвердив Страхопуд.

Меріторіус пильно поглянув на нього.

— Ти бачив це на власні очі?

— Ну, — завагався Страхопуд. — Ні, але...

Меріторіус змахнув рукою.

— Черептон Крутій — талановитий детектив, і ми цінуємо його допомогу та досвід у багатьох складних випадках. Але коли справа стосується Нефаріана Змієсерда, він втрачає своє звичне неупереджене сприйняття.

— Змієсерд схопив його! — правила своєї Стефані.

— Моя люба, ти мені подобаєшся. І я розумію, чому тебе вподобав Черептон. Ти дуже прямолінійна людина, а це риса, якою можна щиро захоплюватися. Але ти ще недостатньо обізнана в нашій культурі, до того ж тебе познайомили зі спотвореною версією нашої історії. Змієсерд уже не той лиходій, яким був раніше.

— Я все бачила на власні очі, — наполягала Стефані, зберігаючи спокій. — Змієсерд прийшов разом зі своїми паперовими створіннями, і вони забрали Черептона.

Після паузи Меріторіус спитав:

— Паперові створіння?

— Ну, в них був такий вигляд, наче вони зроблені з паперу.

Маг повільно кивнув.

— Порожнеці. Посіпаки Змієсерда. Жахливі істоти, просякнуті смородом і злом.

— То тепер ви мені вірите? Нам треба повернути його!

— Верховний магу, — втрутився Страхопуд, — мій друг у небезпеці. Я розумію, вам не хочеться, аби це було правдою, але перемир’я порушено. Змієсерд і чаклуни, що підтримують його, не гаятимуть часу, набираючи сили. Старійшини мають діяти зараз.

— Які у нас є підстави для цього? — спитав Меріторіус. — Розповідь дівчинки, яку я ледве знаю?

— Я не брешу, — відповіла Стефані.

— Проте ти можеш помилятися.

— Я не помиляюсь. Змієсерд хоче отримати Посох і вважає, що Черептон допоможе йому в цьому.

— Посох — це казка...

— Посох реальний, — перебила його Стефані. — Достатньо реальний, аби Змієсерд його шукав, аби він вбив двох людей, які стежили за ним, щоб ви вчасно не дізналися про його пошуки.

Меріторіус на мить замислився.

— Міс Вереміє, якщо ви помиляєтеся, а ми виступимо проти Змієсерда просто зараз, тоді розпочнеться війна, до якої ми не готові.

— Вибачте, — повільно промовила Стефані, помітивши тривогу в очах Старійшини. — Але війна вже почалась.

* * *

Клаптик паперу нерухомо лежав на столі. Стефані зосередилася, стиснула пальці, а потім випростала їх навпроти нього, щосили намагаючись уявити, що повітря було лише ланцюгом взаємопов’язаних речей. Клаптик паперу не зрушив з місця. Дівчинка поворушила його, аби пересвідчитись, що папірець не був приколотий абощо. До кімнати ввійшов Страхопуд.

— Ми готові їхати, — мовив він. — Ти впевнена, що хочеш це зробити?

— Цілком.

Вона сховала папірець у кишеню та кивнула на двері за спиною Страхопуда.

— Там, назовні, чекає армія?

— Гм... Не зовсім.

— Скільки?

Він завагався.

— Двоє.

— Двоє?! У нього є ціла армія сікачів, і він дає нам двох?

— Відправити більше — означає викликати підозри, — пояснив Страхопуд. — Меріторіусу потрібно трохи часу, аби зв’язатися з Морвеною Крук та Саґасіусом Томом і, якщо знадобиться, вмовити їх вдатися до активних дій. Допоки він не зробить цього, наша рятувальна місія цілком неофіційна.

— Будь ласка, скажи мені: сікачі дійсно настільки круті, як розповідав Черептон?

— Їхня броня та коси здатні відбити більшість магічних атак, і важко знайти когось більш смертоноснішого у ближньому бою.

— У ближньому? — перепитала насуплена Стефані. — А як щодо вогняних куль та інших штук? Вони стихійники чи адепти?

Страхопуд прочистив горло.

— Взагалі-то, не ті й не інші. Магія поглинає деяких людей, а сікачі мають бути цілком неупередженими, тому...

— Тому вони не чаклуни? Анітрохи?

— У них є певна магія, але вона лише підсилює їхні бойові здібності. Вони доволі сильні та дуже швидкі.

— То що ми збираємося робити? Ганятися за Змієсердом, допоки той не виснажиться і не впаде без тями?

— Якщо все піде за планом, Змієсерд навіть не знатиме, що ми там були.

— І які в нас шанси на такий розвиток подій?

Страхопуд якусь мить дивився на дівчинку, а потім відвів погляд.

— Не надто високі, — визнав він.

— Саме так.

Він знову поглянув на неї:

— Але містер Блісс запропонував нам свою допомогу.

— Він прийде? — схвильовано запитала Стефані, яка була не в захваті від цієї новини.

— Не він сам, — сказав Страхопуд, — обіцяв прислати когось. П’ять — добра цифра. Уп’ятьох зможемо пробратися всередину, визволити Черептона й вислизнути геть. Усе просто.

Двері за їхніми спинами прочинилися, і до кімнати зайшов Меріторіус.

— Я домовився щодо вашого транспорту, —повідомив він.

Вони вийшли зі Святилища, прямуючи за магом, і залишили музей воскових фігур через чорний вхід. Назовні на них чекав великий автофургон. Щойно Меріторіус вийшов на світло, двоє сікачів подалися вперед. Вони витягли свої коси з піхов, перед тим як сісти в автівку. Стефані хотілося вірити, що дорогою фургон не потрапить у вибоїну, інакше її простромлять ще до того, як вони дістануться до замку Змієсерда.

На світло вийшла ще одна людина. Дівчинка впізнала войовницю з бібліотеки.

— Таніта Лов, — представив її Меріторіус. А це Страхопуд Кравчик і Валькірія Веремія.

— Ми вже бачилися, — мовила Таніта, ввічливо кивнувши Стефані. У неї був меч у чорних піхвах, на лакованій поверхні яких рясніли насічки та зарубки.

— Вас відправив містер Блісс? — спитав Страхопуд.

— Так. Він подумав, що я можу стати вам у пригоді.

— Поважна рекомендація.

— Він просто хоче, аби ця справа скінчилася якомога швидше, — сказала Таніта. — Я до ваших послуг на весь термін завдання.

— Тоді ходімо!

Таніта залізла у фургон, Страхопуд усівся за кермо.

— Щасти вам, — побажав Меріторіус, коли Стефані збиралася приєднатися до них.

— Дякую.

Той стенув плечима:

— Удача вам не завадить.

* Цитату з трагедії «Ромео і Джульєтта» Вільяма Шекспіра подано у перекладі Ірини Стешенко.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рятувальний загін стояв на узбіччі й роздивлявся стіну навколо володінь Змієсерда. Та була заввишки із три Стефані. За стіною простягався ліс, над яким височів замок.

Стефані розуміла: якщо вони не повернуть Черептона, усе скінчиться. Змієсерд отримає Посох, Безликі повернуться. Відповідальність за долю цілої планети тепер лежала на плечах скелета і п’ятірки відчайдухів, що вирушили на його порятунок.

— Що як нам доведеться зіткнутися зі Змієсердом? — спитала Стефані, силкуючись стримати тремтіння в голосі. Вона має бути сильною. Вона не може дозволити їм побачити у собі звичайне дванадцятирічне дівчисько. — Що як нам не вдасться потрапити всередину або повернутися назовні непоміченими? У нас є план, як з ним битися?

— Гм, — відгукнувся Страхопуд. — Ну, взагалі-то ні.

— Я спробую дати йому відсіч своїм мечем, — прийшла на допомогу Таніта.

— Звісно, — мовила Стефані. — Супер. Як щодо охоронців? Гадаєте, вони на нас не чекають?

— Змієсерд впевнений, що Старійшини прийматимуть свої зважені рішення протягом вічності, — сказала Таніта. — Тому він не очікує чогось на кшталт нашого неймовірного безумного прориву.

Страхопуд кивнув.

— Це навчить його не недооцінювати безумців.

— Тоді гаразд, — погодилася Стефані. — Просто хотіла пересвідчитися, що ми все передбачили. Ходімо.

Сікачі мовчки метнулися вперед, стрибнули на стіну, підігнувши під себе ноги, та зникли з очей.

— Фіґлярі, — пробурмотів Страхопуд, опускаючи руки. Порив вітру підхопив його й кинув на стіну. За мить він видерся нагору.

Таніта обернулася до Стефані.

— Тебе підкинути?

— Не відмовлюся.

Дівчина сіла навпочіпки, зчепила пальці, і Стефані поставила ногу на її долоню. На рахунок «три» Стефані стрілою злетіла нагору. Таніта була набагато сильнішою, ніж здавалася, тож Стефані швидко дісталася до верхівки огорожі. Страхопуд допоміг їй залізти нагору, потім спустився з іншого боку й обернувся, чекаючи на дівчинку. Стефані звісилася зі стіни, а потім розчепила пальці — і приземлилася на сухе листя та крихкі гілочки, що з хрускотом ламалися під ногами. Наступної миті поряд з нею вже стояла Таніта.

Що далі вони пробиралися густим лісом, то темніше ставало довкола. Промені вечірнього сонця ледь пробивалися крізь віття високих дерев. Було морозно, але Стефані рятувала куртка. Сікачі рухалися безшумно, і здавалося, що ліс довкола теж занурився у неприродну тишу. Не чутно було жодної пташки, жодного шелесту серед хащів. Усіх охопило моторошне відчуття.

Рятівники дісталися ряду дерев із тильного боку замка і припали до землі. Невелика ватага порожнеців патрулювала територію.

— Овва, — похмуро мовив Страхопуд. — І як нам пройти повз них?

— Треба їх відволікти, — сказала Таніта.

— Є пропозиції?

Таніта не відповіла, але за мить перевела погляд на сікачів. Страхопуд одразу ж усе зрозумів.

— Але ж їх забагато! — заперечив він.

Таніта мовила спокійним, але невблаганним тоном:

— У нас немає вибору.

Сікачі обернулися до неї і кивнули. Відступивши назад до лісу, вони зникли. Стефані чекала разом із Танітою та Страхопудом.

— Їм не вдасться затримати порожнеців надовго, — попередив Страхопуд.

— Часу вистачить, аби ми встигли прослизнути всередину, — відповіла Таніта.

— Я не про це. Ти щойно відправила їх на смерть.

— Вони виконують свою роботу, — мовила дівчина, не дивлячись на нього. — Ми зробимо свою. Ти хочеш повернути друга чи ні?

Страхопуд не відповів.

— Дивіться! — вигукнула Стефані.

Порожнеці пішли геть, рухаючись напрочуд швидко.

— Ходімо, — скомандувала Таніта.

Вони поквапом перетнули відкритий простір перед замком. На ходу Стефані поглянула праворуч і побачила сікачів, що стояли віддалік спина до спини, та порожнеців, які наближалися до них.

Страхопуд, Таніта і Стефані безпечно дісталися до замку. Таніта притулила руку до замка і ворухнула зап’ястком. Стефані почула, як щось зламалося всередині. Воячка повільно прочинила двері, і всі троє проникли всередину.

Вони простували дальніми коридорами, намагаючись оминати центральні приміщення замка. По дорозі їм стрілися сходи, що вели вниз. Таніта пішла першою — з мечем у правиці й піхвами у лівій руці. Стефані рухалася на відстані кількох кроків, а Страхопуд замикав процесію.

Сходи привели їх до в’язниці, яка, на думку Стефані, могла б бути й чистішою. Раптом Таніта підвела руку, й усі зупинилися: порожнець прошкутильгав попереду та зник з очей. Трійця вирушила далі.

Діставшись до важких залізних дверей, Таніта притулилася до них, прислухалася і наступної миті поштовхом прочинила. Дверні петлі застогнали на знак протесту, проте кімната виявилася порожньою.

Страхопуд підійшов до наступних дверей, прислухався і відчинив їх. За ними — так само порожньо. Таніта поглянула на Страхопуда, у їхніх очах читалося одне й те саме. Стефані розуміла, про що вони думають.

— Нам варто розділитися, — прошепотіла вона.

— Ні, — відповіла Таніта.

— У жодному разі, — відрізав Страхопуд.

— Якщо ми гаятимемо час, порожнеці повернуться до зовнішніх дверей, і нам не вдасться втекти.

— Тоді ти підеш зі мною, — прошепотів Страхопуд.

Стефані похитала головою.

— Зі мною все буде гаразд. Прислухатимуся до дверей. Як щось почую, дам вам знати. Як зустріну поганих хлопців, ви також про це дізнаєтесь, будьте певні. У нас немає вибору.

Страхопуд і Таніта поглянули на дівчинку, але сперечатися не стали. Таніта попрямувала до наступних дверей, Страхопуд поквапився вниз коридором, а Стефані побігла назад і повернула за ріг. Перед нею простягнувся ще один ряд залізних дверей, і вона уважно дослуховувалась до кожних із них. Дівчинка пробиралася лабіринтом ходів, не маючи жодної уяви, куди він її приведе. Дихати доводилося через рот, і у горлі відчувався присмак затхлого повітря. Усюди, куди не глянь, було видно калюжі — озерця стоячої води на нерівній кам’яній підлозі. Залізні двері змінилися дверима з прогнилої деревини. Полум’я смолоскипів відбивало довгі тіні, що танцювали на стінах підземелля.

Стефані побачила, як хтось наближається до неї попереду, і вже ледь не кинулася назад, коли раптом упізнала Страхопуда. Він помахав їй, вона помахала у відповідь і почала перевіряти найближчі двері. Досліджуючи камери, вони поступово наближалися один до одного. Стефані притулилася до чергових дверей, аж раптом почула слабке свистіння. Дівчинка насупилася. Чи міг Черептон свистіти? Детектив міг говорити та дихати без губ, тож вона не бачила жодної причини, чому той не міг би свистіти. Щоправда, мелодія видавалася незнайомою. Вона подала знак Страхопудові, і той прокрався до неї. Прислухавшись, він кивнув.

— «Дівчина з Іпанеми»[3], — прошепотів Страхопуд. — Це він.

Кравчик показав три пальці, потім два, потім один — і вони ввірвалися до кімнати. Черептон підвів погляд і перестав свистіти.

— О, привіт, — мовив він. — Я дізнався, де ключ від печери.

Стефані зачинила двері, поки Страхопуд поквапом роздивлявся кайдани, схилившись за спиною детектива.

— Якісна робота, — визнав він.

— Так і знав, що ти оціниш. Закляття закарбовано в метал.

— Чудово. Мені знадобиться трохи часу.

— Я нікуди не поспішаю.

— Як ти? — спитала Стефані.

— Зі мною добре поводилися, — кивнув Черептон у відповідь. — Якщо забути про катування. Втім, воно дало мені час усе обміркувати. Я дізнався, де ключ від печери.

— Ти вже казав.

Страхопуд випростався, і кайдани впали. Черептон підвівся на ноги.

— Меріторіус тут? — спитав він.

— Він розповідає іншим Старійшинам, що коїться, — відповів Страхопуд.

— Ага, — мугикнув Черептон. — Отже, ви влаштували це все самі?

— З нами ще Таніта Лов, але, по суті, так.

Черептон знизав плечима.

— Мушу визнати, поки що все складається якнайкраще.

— Ключ, — нагадала Стефані. — Ти ж не сказав Змієсердові, де він?

— Я не міг би, навіть якби захотів. До мене дійшло буквально кілька хвилин тому. Насправді все просто. Він був у нас під носом.

— Поговоримо про це пізніше, — запропонував Страхопуд. — Час тікати.

— А бійка буде?

— Сподіваюся, ні.

— Я зараз налаштований на бійку.

— Якщо так, — мовила Стефані, простягнувши йому револьвер, — це тобі знадобиться.

— О, дуже дякую. Я сумував за ним. У тебе є набої?

— Гм, ні...

Черептон зробив паузу.

— Чудово, — зрештою промовив він, ховаючи револьвер.

— Ходімо, — скомандував Страхопуд і ступив за поріг.

Стефані та Черептон пішли слідом за ним. Разом вони поквапилися вниз коридором, завернули за ріг… і перед ними завмер загін паперових вояків, які безглуздо витріщалися на втікачів. Час зупинився.

— Так, — сказав Черептон. — Безперечно неймовірний порятунок.

Порожнеці кинулися на них, і Черептон зі Страхопудом одразу взялися до справи. Детектив працював ліктями та колінами, застосовуючи больові захвати. Страхопуд моторно роздавав стусани направо й наліво усім, хто наближався на достатню відстань. За спинами мовчазних порожнеців Стефані побачила Таніту, що швидко наближалася до них. Вона пробігла по стіні, здійнялася на стелю та побігла далі догори ногами. Стефані не зводила з неї здивованого погляду. Вона не знала, що дівчина здатна на таке.

Таніта приєдналася до бійки просто зі стелі: розмахуючи своїм мечем, вона рубала голови ворогів. За лічені секунди від ватаги порожнеців залишилися тільки шматки паперу та огидний сморід. Зробивши сальто, Таніта зістрибнула на підлогу.

— Інші вже йдуть на підмогу, — попередила вона, а потім послужливо додала: — Гадаю, нам час тікати.

Вони дісталися сходів, не зустрівши спротиву, проте дорогою до виходу раптом прочинилися двоє масивних дверей, і звідти прибуло підкріплення порожнеців.

Черептон зі Страхопудом подалися вперед і почали клацати пальцями, викликаючи полум’яні кулі. Стефані спостерігала за їхніми рухами, коли вони керували полум’ям, допоки вогняна стіна не постала між ними й порожнецями. Таніта обернулася до Стефані:

— Куртку.

— Що?

Без жодних пояснень вона схопила Стефані за комір і стягнула з неї куртку, а потім кинулась до вікна, прикривши курткою голову, та вистрибнула. Вікно розторощилося на друзки.

— Овва, — прошепотіла Стефані.

Вона підбігла до вікна і вискочила крізь нього, поки Таніта підводилася на ноги.

— Дякую, — мовила та, повертаючи дівчинці одяг.

— Обережно! — заволав Страхопуд.

Стефані відкотилася вбік, а Страхопуд разом із Черептоном пірнули у вікно — Страхопуд нижче, Черептон вище, наче двійко акробатів-сновид. Вони впали на траву, перекотилися й одночасно підвелися на ноги.

— Тікаймо! — вигукнув Черептон.

Поки вони бігли до лісу, Стефані побачила одного із сікачів, що супроводжував їх. Зважаючи на шматки паперу довкола, сікачі безумовно показали дивовижні бойові здібності, але порожнеців виявилось забагато. Вояк лежав на траві мертвий. Жодних слідів другого сікача дівчинка не знайшла.

Вони кинулися через ліс, не збавляючи швидкості, а порожнеці продиралися за ними крізь хащі.

Страхопуд першим дістався стіни, опустив руки донизу, і порив вітру переніс його через перешкоду.

Таніта просто пробігла далі. Перед тим як врізатися у стіну, дівчина стрибнула і помчала вперед вже її поверхнею.

Не встигла Стефані попросити Черептона про допомогу, як він схопив її рукою за талію. Наступної миті дівчинка вже неслася вгору. Вітер шумів у вухах, а стіна пронеслася просто під ногами. Вони приземлилися з іншого боку огорожі настільки легко та м’яко, що Стефані ледь не розсміялася.

Усі четверо сіли у фургон, Страхопуд повернув ключ і виїхав на дорогу, лишаючи замок позаду.

³ Відомий хіт Френка Сінатри.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Здалеку почувся сміх, і Черептон озирнувся. Вони стояли на даху крамниці Страхопуда. Готуючись до сну, Дублін мерехтів нічними вогнями. Стефані дивилася поверх дахів, поверх вулиць, провулків. Внизу проїжджали автівки і снували люди. Обернувшись, детектив спитав у неї:

— То що, Валькірія Веремія, еге ж?

— Воно ж не звучить по-дурному, правда?

— Навпаки — чудово звучить. Валькірія. Жінка-войовниця, що супроводжує душі загиблих на полі бою. Трішки химерно, але хто я такий, аби судити? Формально я взагалі мертвий.

Стефані пильно поглянула на нього, а потім спитала:

— Було нестерпно? Я маю на увазі тортури.

— Було невесело, — зізнався Черептон. — Гадаю, упродовж перших кількох годин він зрозумів, що мені нічого не відомо про місцезнаходження ключа. Після цього Змієсерд катував мене виключно заради самого катування. До речі, я вже подякував тобі за порятунок?

— Не переймайся.

— Дурниці. Дякую тобі.

Вона усміхнулася:

— Будь ласка.

— Коли ми поверталися додому, мені здалося, що твоя подруга Таніта була якась тиха.

— Гадаю, вона шкодує, що послала сікачів відвернути на себе увагу.

— Я вчинив би так само, — зауважив Черептон. — Це їхня робота, вони мають її виконувати.

— Таніта теж так сказала.

— Але замало просто розуміти, треба навчитися це приймати. Допоки цього не станеться, вона матиме кілька нічних жахіть. Та не забувай, що Таніта — воїн. Вона впорається.

— Вона вправний боєць.

— Звісно ж.

— Якщо почну тренуватися зараз, чи зможу я в її віці битися так, як вона?

— Чому б і ні. Шістдесят років наполегливих тренувань будь-кого перетворять на вправного воїна.

— Що?

— Що що?

— Шістдесят років? Скільки ж їй тоді?

— Я б сказав, десь сімдесят.

Стефані здивовано вп’ялася в нього очима.

— Гаразд, — рішуче мовила вона. — Час розповісти мені, як ви примудряєтеся жити так довго.

— Дієти та вправи.

— Черептоне...

— Здоровий спосіб життя.

— Благаю...

— Ну, тоді магія.

Вона знов поглянула на детектива:

— То всі чаклуни живуть вічно?

— Не вічно, зовсім ні. Ми старіємо, просто у нас цей процес повільніший, ніж у звичайних людей. Регулярне використання магії омолоджує тіло та підтримує його в належному стані.

— Тобто якщо я почну навчатися магії зараз, мені завжди буде дванадцять?

— Для того, щоб досягти такого рівня, тобі знадобиться кілька років, але — так. Потім ти лишатимешся молодою набагато довше, ніж цього вимагає природа. Розумію, що обговорювати вік жінки неввічливо, але Порцеляні стільки ж років, скільки й мені, і, мушу визнати, виглядає вона краще за мене!

Черептон зареготав, потім раптом замовк і поглянув на Стефані.

— Це тому що я скелет, — пояснив він.

— Так, я зрозуміла.

— Ти не сміялася.

— Не бачу нічого смішного.

— А-а-а…

— То що ти робитимеш з нею?

— З Порцеляною? Нічого й не треба робити. Вона поводилася саме так, як я очікував. Скорпіон жалить лисицю, бо це його справжнє єство. Не можна скаржитися на природу.

— А що за єство у тебе?

Він нахилив голову:

— Дивне питання.

— Порцеляна розповіла мені дещо про тебе. І про Змієсерда. Вона сказала, що головне для тебе — помста.

— І тобі цікаво, на що я здатен, аби помститися, чи не так? Тобі цікаво, чим я готовий пожертвувати, аби змусити Змієсерда заплатити за те, що він вбив мене багато років тому?

— Так.

Черептон зробив паузу, потім сховав руки в кишенях і заговорив:

— Є дещо, про що тобі не казала Порцеляна, про що не казав я. У пастку до Змієсерда потрапив не тільки я.

Стефані мовчала, чекаючи поки він продовжить.

— То була вишукана пастка. Витвір мистецтва, серйозно. Знаєш, Валькіріє, гарна пастка потребує однієї важливої складової, як і будь-який трюк. Це хибні вказівки. Коли твоя увага зосереджена на чомусь одному, ти не помічаєш іншого — того, що відбувається за твоєю спиною. Ми і гадки не мали, що то пастка, допоки вона не спрацювала. Розумієш, Змієсерд добре знав мене і мої слабкі місця. Він знав: якщо вбити моїх дружину та дитину просто в мене на очах, то я потягнуся за кинджалом і навіть не подумаю про те, що його руків’я може виявитися отруєним.

Стефані здивовано поглянула на нього, але Черептон не зводив очей з панорами міста.

— Розумієш, Змієсерд знав, що я не застосую магію. Він знав, що моя лють спонукає мене до фізичного нападу, що я захочу вбити його особисто, у ближньому двобої. І тієї миті, коли моя рука стиснула кинджал, я усвідомив свою помилку. Звісно ж, було вже запізно. У Змієсердапішло кілька днів на те, щоб нарешті вбити мене. Я помер у ненависті до нього, а коли повернувся, ненависть повернулася разом зі мною.

Він обернувся до дівчинки:

— Ти питала, яке у мене єство? Темне й заплутане.

— Навіть не знаю, що й відповісти... — м’яко мовила Стефані.

— Після такої історії багато й не скажеш, чи не так?

— Твоя правда.

— Ага, в конкурсах на найдраматичнішу історію я завжди найкращий.

Декілька секунд промайнуло в цілковитій тиші. І хоча ніч стояла тепла, на даху було доволі прохолодно. Але Стефані на це не зважала.

— Що відбувається зараз? — спитала вона.

— Старійшини йдуть на війну. Вони знайдуть лише порожній замок — Змієсерд не затримається там надовго. Тож Старійшинам доведеться шукати його і вистежувати поплічників мага, аби завадити їм зібратися разом.

— А ми що робитимемо?

— Ми дістанемо Посох до того, як це зробить Змієсерд.

— Ключ, — згадала дівчинка. — Де він?

Детектив повернувся до неї.

— Ґордон заховав його. Твій дядько був дуже розумною людиною. Він вважав, що ніхто не повинен дістатися до цієї зброї. Проте заховав ключ там, де його легко знайти у разі справжньої необхідності. Нам треба лише провести невеличке детективне розслідування.

— То де ж він?

— Порада, яку твій дядько заповів мені. Її оголосили в офісі адвоката. Пам’ятаєш, що там було?

— Він казав, що насувається буря.

— А ще він сказав, що іноді ключ від безпечної бухти сховано від нас, але іноді він у нас просто під носом.

— Ґордон мав на увазі ключ, який просто у нас під носом?

— Ключ був там, коли ці слова прозвучали, — в офісі адвоката.

— Ключ у Феджвіка?

— Ні, не у Феджвіка. Він віддав його.

Стефані насупила брови, пригадуючи оголошення заповіту, а потім отвір у підвалі, не більший за долоню Черептона. Вона знову підвела очі на детектива.

— Це ж не брошка?

— Брошка.

— Ґордон віддав ключ до найсильнішої зброї Ферґусові та Берил? — спитала дівчинка з недовірою. — Нащо йому це робити?

— Тобі могло спасти на думку шукати його там?

Спочатку вона пропустила цю заувагу повз вуха, а потім почала усміхатися.

— Вони отримали найціннішу власність Ґордона і навіть не усвідомили цього.

— Взагалі-то, це доволі кумедно.

— Твоя правда.

— Тож тепер все, що нам треба зробити — це дістати її.

Стефані знов посміхнулася й кивнула, але вже наступної миті усмішка зів’яла на її обличчі, і дівчинка несамовито захитала головою:

— Я не піду за нею.

— А доведеться.

— Ні, не піду.

— Просто навідайся до них...

— Чому ти не можеш вдертися до будинку? Ти ж вдерся до Сховища!

— Там була інша ситуація.

— Ага, там була сигналізація і вампіри. Цього разу буде набагато простіше!

— Іноді крайні заходи просто необхідні.

— Зараз крайні заходи дуже необхідні!

— Валькіріє...

— Ти не можеш просити мене про таке!

— У нас немає вибору.

— Але ж я ніколи не навідувалася до них! Вони щось запідозрять!

— Життя детектива складається не лише з тортур, вбивств і монстрів. Іноді доводиться робити неприємні речі.

— Але ж я терпіти не можу Ферґуса та Берил! — простогнала дівчинка.

— Можливо, від того, чи зможеш ти навідатися до своїх родичів, залежить доля цілого світу.

Стефані обернулася, поглянувши краєм ока на Черептона.

— Можливо, залежить?

— Валькіріє...

— Гаразд, я піду.

— Розумна дівчинка.

Вона схрестила руки на грудях і не відповіла.

— То тепер ти будеш ображатися?

— Так.

— Ну, гаразд.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сікач лежав, прив’язаний ременями до столу. Зі шкіри вояка стирчали гумові трубки, якими швидко текла рідина, потрапляючи до безшумного пристрою позаду нього. Усі зайві речовини з нього викачали, замінивши їх рідкою темрявою — сумішшю, виготовленою за допомогою найновіших наукових і магічних досягнень. Обличчя сікача залишалося незворушним. Він припинив борсатися понад годину тому. Рідина починала діяти.

Змієсерд вийшов на світло, і погляд сікача сфокусувався на ньому. Очі вояка були скляні й порожні — ані сліду тієї люті, що сповнювала їх, коли порожнеці принесли сікача до Нефаріана та зняли з нього шолом. Черептон Крутій втік, але Змієсерд натомість отримав нового заручника і напевне знав, що робитиме з ним.

Час настав. Змієсерд підняв кинджал так, аби сікач міг його бачити. Жодної реакції. Ні остороги, ні страху, ні розуміння того, що відбувається. Цей чоловік, цей солдат, що прожив усе життя, сліпо підкорюючись іншим, тепер, на порозі смерті, теж був наче сліпий. Яке жалюгідне існування! Змієсерд міцно стиснув руками кинджал, заніс його над головою та різко опустив. Кров хлинула з грудей сікача, і той помер.

Змієсерд витягнув лезо, протер кинджал та відклав його вбік. Навіть якщо це спрацює, доведеться дещо змінити, переробити й покращити. Зрештою, сікач був усього лише матеріалом для дослідження. Якщо експеримент завершиться вдало, на невеличке вдосконалення піде небагато часу: щонайбільше година.

Змієсерд завмер в очікуванні біля тіла сікача. У приміщенні складу панувала тиша. Магу довелося покинути замок, але до такого відступу він приготувався заздалегідь. Крім того, це ж ненадовго. Упродовж кількох найближчих днів його вороги загинуть, і не лишиться нікого, аби битися з ним. Тоді він матиме усе необхідне, аби здійснити подвиг, на який так і не спромігся його колишній хазяїн Меволент — сповістити про прихід Безликих.

Змієсерд насупив брови. То була гра світла чи сікач дійсно ворухнувся? Маг придивився, чи дихає його піддослідний. Ні, жодних ознак життя. Він нахилився, аби перевірити пульс, але його теж не було.

Аж раптом сікач розплющив очі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стефані повернулася до спальні через вікно і побачила своє віддзеркалення, яке сиділо на ліжку в темряві й чекало на неї.

— Ти готова продовжити своє життя? — спитало воно.

Стефані ледь помітно кивнула. Її дуже бентежила розмова із самою собою. Копія ступила назад у дзеркало, а потім розвернулася в очікуванні. Стефані торкнулася дзеркала, і пам’ять про події минулого дня хлинула до її мозку. Тим часом копія змінилася: зараз на ній був точнісінько такий одяг, що й на Стефані. За мить це вже було звичайне віддзеркалення у звичайному дзеркалі.

* * *

Наступного ранку Стефані прокинулася в поганому настрої: її гнітила думка про те, що вона мала зробити. Одягнувши джинси та футболку, дівчинка було хотіла знову викликати із дзеркала копію, але потім передумала. Від цього закляття її шкіра бралася сиротами.

Усвідомивши, що більше не може відкладати справу, Стефані попленталася до будинку тітки й постукала у двері. На вулиці сяяло сонце, довкола співали пташки, і дівчинка спробувала посміхнутися. Але зустріли її геть не з усмішкою.

— Чого тобі? — здивовано витріщилася на неї Кристал, яка відчинила двері.

— Просто вирішила завітати, — просяяла Стефані. — Довідатися, як ви там.

— У нас усе гаразд, — відповіла Кристал. —Ми отримали тупу автівку та безглуздого човна. Як там твій будинок?

— Кристал, — сказала Стефані, — я розумію, що ви, певно, злі на мене через спадок, але ж я так само не знаю, чому Ґордон усе заповів мені.

— Та тому, що ти підлещувалася до нього, —глумливо посміхнулася Кристал. — Якби ми знали, що потрібно лишень либитися й теревенити з ним, ми робили б те саме.

— Але ж я не знала...

— Ти ошукала нас.

— Неправда.

— У тебе була підступна перевага.

— Яка ще перевага? Звідки я взагалі могла знати, що Ґордон помре?

— Ти знала, — проказала Кристал. — Знала, що рано чи пізно він помре, але втрутилася настільки швидко, що не залишила нікому з нас жодних шансів.

— Він тобі хоча б подобався?

Сестра знову вишкірилася:

— Людина, від якої ти хочеш щось отримати, не обов’язково має подобатися.

Стефані ледь стрималася, щоби не вперіщити Кристал по її самовдоволеній мармизі, аж раптом до дверей підійшла Берил. Коли тітка помітила Стефані, її зіниці розширилися від здивування.

— Стефані! — вигукнула вона. — Що ти тут робиш?

— Вона просто вирішила завітати, — відповіла Кристал. — Дізнатися, як ми тут.

— О, це так мило з твого боку, люба.

Кристал скористалася можливістю зникнути геть, не прощаючись. Стефані зосередилася на Берил.

— Ви часом не одягаєте брошку, що лишив для вас Ґордон?

— Оту жахливу річ? Ні, не одягаю, та й не певна, що колись одягну. Заради всього святого, вона навіть не блищить! Люди розуміють, що річ дешева, коли вона не блищить.

— Шкода. Хоча мені здалося, що брошка просто чарівна. Гадаю, вона чудово пасуватиме до одного з ваших кардиганів...

— Ми бачили тебе вчора, — урвала її Берил.

— Перепрошую?

— У жахливій жовтій автівці з огидним Черептоном Крутієм.

Раптом Стефані відчула, як страх стискає її живіт. Пересиливши себе, вона насупилася й здивовано розсміялася.

— Ем... Гадаю, ви помилилися. Вчора я цілий день була вдома.

— Дурниці. Ви проїхали просто повз нас. Ми чудово тебе бачили. І його теж: усього закутаного, як минулого разу.

— Та ні, то була не я.

Берил лицемірно усміхнулася.

— Тобі відомо, що брехати — це гріх?

— Щось таке чула...

— Ферґусе! — гаркнула Берил, обернувшись, і за мить із вітальні вийшов її чоловік. Тепер, після «серйозного падіння» на роботі, він днями стовбичив удома. Дядько подав позов проти своїх працедавців, стверджуючи, що саме їхня безвідповідальність призвела до травми й виснаження. Щоправда, коли він наблизився до дверей, вигляд у нього був анітрохи не виснажений.

— Ферґусе, Стефані каже, що її не було в автівці з отим жахливим містером Крутієм.

Ферґус сердито глипнув на неї.

— Тобто, вона називає нас брехунами?!

— Ні, — відповіла Стефані, усміхнувшись. —Просто то був хтось інший.

— Стефані, — грізно промовила Берил, — досить гратися в дитячі ігри. Ми знаємо, що то була ти. Так сумно бачити, як таке невинне дитя потрапляє до поганої компанії.

— Поганої компанії?

— До диваків, — вищирився Ферґус. — Я бачив таких хлопців раніше. Ґордон оточував себе схожою компанією, людьми із... таємницями.

— І взагалі: чому він приховує обличчя? —спитала Берил. — Воно спотворене?

— Я й гадки не маю, — відповіла Стефані, щосили намагаючись зберегти рівний голос.

— Не довіряй таким людям, — правив своєї Ферґус. — Я прожив усе життя поруч із ними, бачив, як вони приходили та зникали. Ніколи не хотів мати з ними бодай щось спільне. Ніколи не знаєш, з ким маєш справу та які брудні вчинки у них на думці.

— Він здався мені нормальним, — сказала Стефані буденним тоном. — Взагалі-то, цей чоловік був доволі приязний.

Берил сумно похитала головою.

— Я й не чекала, що ти зрозумієш. Ти ще дитина.

— Ви ж ніколи навіть не розмовляли з ним! —наїжачилася Стефані.

— Дорослим не треба розмовляти з іншими дорослими, аби виявити, погані вони чи ні. Достатньо єдиного погляду.

— Тобто будь-хто, не схожий на вас, — дивак?

— Будь-хто, не схожий на нас, люба.

— Мої батьки завжди мені казали, що не варто оцінювати людину за зовнішнім виглядом.

— Ну, так, — процідила Берил. — Якщо вони вважають, що можуть дозволити собі невігластво, то це вже їхня помилка.

— Мої батьки не невігласи!

— Я цього й не казала, люба. Я казала, що вони живуть у невігластві.

Більше Стефані не могла стерпіти.

— Мені треба до вбиральні, — раптом сказала вона.

Берил закліпала очима.

— Перепрошую?

— Вбиральня. Мені треба до вбиральні. Можна скористатися вашою?

— Я... Гадаю, що...

— Дякую.

Стефані пройшла повз них і поквапом піднялася сходами. Вона зайшла до вбиральні й пересвідчилася, що Берил не йде за нею слідом. Наступної миті дівчинка шмигнула до хазяйської спальні та попрямувала до скриньки з прикрасами, що лежала на комоді. У величезній скриньці було повно жалюгідних дрібничок і дешевих прикрас, що блищали й мерехтіли на світлі. Дівчинка знайшла брошку на дні висувної шухлядки, де та лежала поруч із поламаною вигнутою сережкою й пінцетом. Сховавши брошку в кишеню, вона зачинила шухлядку й залишила кімнату, швидко дісталася вбиральні, а звідти промчала вниз сходами.

— Дякую! — просяяла Стефані. Берил відкрила рота, аби продовжити розмову, проте дівчинка вже була на півдорозі до садової стежинки.

* * *

Чекаючи на Черептона, Стефані всілася на один із валунів, які вкривали північну частину узбережжя. Синоптики обіцяли, що засуха скінчиться, але ранкове безхмарне небо свідчило про інше. На валуні навпроти дівчинки лежала красива мушля, яка раптом їй дуже сподобалася.

І мушля ворухнулася. Хоча крутого ефекту не вийшло і вітер не здійнявся навколо руки Стефані, але мушля все одно ворухнулася, і причиною тому був аж ніяк не морський бриз. Пульс дівчинки пришвидшився, проте святкувати було зарано. Поки що. Це міг бути щасливий збіг. Якщо їй вдасться повторити трюк, тоді вже можна радіти.

Стефані зосередилася на мушлі. Підвела руку, уявила простір між нею та мушлею як ланцюжок взаємопов’язаних об’єктів і зачекала, поки та зрушить з місця. Вона відчула, як її пальці ледь помітно розпрямились, а повітря навколо долоні стало твердим. Стефані штовхнула його — і мушлю знесло з валуна.

— Ура! — вигукнула дівчинка. Чари! Вона створила чари! Стефані розсміялася від захвату.

— У тебе щасливий вигляд.

Дівчинка обернулася так стрімко, що ледь не впала зі свого валуна. До неї з широкою усмішкою на обличчі крокував батько. Вона зашарілася, непомітно дістала телефон із кишені та підвела його догори.

— Отримала есемеску, — сказала Стефані. —То й усе.

— А-а, — промовив батько, сідаючи поряд. —Щось важливе, про що я маю знати?

— Гадаю, що ні.

Вона роззирнулася навколо, сподіваючись, що перед ними зараз не з’явиться канаркова автівка.

— А ти чому не на роботі?

Батько знизав плечима:

— У мене буде важлива зустріч у пообідді, але я забув щось важливе вдома. Тож вирішив заскочити назад під час ланчу.

— Що саме ти забув? План розбудови абощо?

— Щось на кшталт цього... — кивнув він. —Насправді, ні. Я забув одягнути білизну.

Стефані витріщилася на нього.

— Що?

— Коли я вдягався, мої думки були десь в іншому місці. Таке трапляється. Зазвичай мене це не турбує, проте від цих брюк усе свербить...

— Агов, тату, я не хочу про це чути!

— А, звісно. Вибач. Я побачив, як ти спускаєшся сюди, і вирішив привітатися. Коли ти була маленька, то часто приходила на цей пляж, сиділа тут і спостерігала геть за всім навкруги. Мені завжди було цікаво, про що ти думала...

— Про безліч важливих дрібниць, — автоматично відповіла вона.

Батько усміхнувся.

— Твоя мама трохи стурбована, — промовив він згодом.

Дівчинка здійняла здивований погляд:

— Що? Чому?

Він стенув плечима.

— Останнім часом ти сама не своя.

Отже, вони помітили різницю між нею та віддзеркаленням.

— Зі мною все гаразд, татку. Чесно. Розумієш... У мене просто дивний настрій.

— Ага, я розумію, твоя мати все мені пояснила про молодих дівчат та їхні настрої. Але ми все одно хвилюємося. Відтоді, як помер Ґордон...

Стефані намагалася приховати своє хвилювання. Здається, причина була не тільки у дзеркальній копії.

— Я знаю, що ви були близькими, — продовжив він. — І знаю, як добре ви ладнали. Розумію, що з його смертю ти втратила доброго друга.

— Гадаю, так і є, — тихо мовила вона.

— І ми не збираємося забороняти тобі дорослішати. Певен, ти виростеш чудовою дівчиною, якою ми справді пишатимемося.

Стефані незграбно усміхнулася, уникаючи батьківського погляду... Смерть Ґордона дійсно змінила її, але ці зміни виявилися набагато радикальнішими, ніж її батьки могли собі уявити. Вона стала на шлях до перетворення на Валькірію Веремію. Шлях, що вестиме її вперед, незважаючи на будь-які примхи долі. Її життя змінилося — у ньому з’явилися напрямок, мета, ну і, звісно ж, небезпека.

— Ми просто турбуємось через тебе, от і все.

— Не варто.

— Така вже робота у батьків. Навіть коли тобі виповниться сорок, а ми з мамою будемо старими та немічними, навіть тоді ми турбуватимемося за тебе. У батьківської турботи немає часових обмежень.

— Цікаво, нащо тоді взагалі народжувати дітей?

Батько розсміявся:

— Починаєш думати про таке, еге ж. Але, повір: немає більшої радості в житті, ніж спостерігати за тим, як ростуть твої діти. Звісно ж, у певному віці тобі не хочеться, щоб вони дорослішали, але із цим вже нічого не поробиш.

«Ага, якщо тільки не володієш магією», — подумала Стефані.

— Берил телефонувала, — змінив тему батько. — Казала, що ти до них заходила.

Стефані кивнула. Тітка ж не могла так швидко помітити, що брошка зникла?

— Я вирішила навідатися до них та дізнатися про їхні справи. Розумієш, смерть Ґордона змусила мене цінувати родинні зв’язки. Гадаю, тепер нам важливо триматися разом.

Він кинув на доньку трохи наляканий погляд.

— Ну, знаєш... Дуже мило, що ти так кажеш, Стеф, дуже мило. Таке чарівне почуття... — повисла коротка пауза. — Мені ж не доведеться йти до них, правда?

— Ні.

— Дякувати Богу.

Стефані не подобалося йому брехати. Ще багато років тому дівчинка пообіцяла собі бути чесною з батьками, допоки це можливо. Але зараз усе було інакше. У неї з’явилися секрети.

— То що ще розповідала Берил?

— Ну... їй здається, ніби вона бачила тебе з Черептоном Крутієм учора.

— Ага, — кивнула Стефані. — Берил теж казала мені про це. Така дивина.

— На її думку, ти потрапила до поганої компанії.

— Ти ж чув її, татко. Чув, що вона говорить про Черептона, хоча навіть не знає його! Мабуть, їй здається, що він потрапив до якоїсь секти абощо...

— А ти?

Стефані нажахано глянула на нього:

— Що?!

Батько зітхнув:

— Берил має поважні причини так вважати.

— Але ж це божевілля!

— Що ж, божевілля тече у венах нашої родини.

Вона побачила в його очах сумнів і водночас приреченість.

— Мій дідусь, — почав тато, — твій прадід, був чудовою людиною. Ми, діти, його обожнювали. Ферґус, Ґордон і я сідали навколо нього і слухали його чудернацькі оповідки. Проте мій тато проводив з ним не надто багато часу. Усі історії, що дідо розповідав нам, мій батько також чув у дитинстві. І коли виріс, то усвідомив, що все це звичайна маячня, але мій дідусь не здавався. Дідо вірив... Вірив, що ми — чаклуни.

Стефані незмигно дивилася на батька:

— Що?

— Він казав, що магія передавалася з покоління в покоління. Казав, що ми — нащадки великих магів, останніх із Предвічних.

Шум моря розчинився в тиші, зникло сонце, пляж і все довкола. Єдине, що залишилося в усьому світі — це її батько. Стефані бачила лише його і чула лише те, що він говорить.

— Легенди зберігалися в нашій родині протягом віків. Не знаю, з чого й коли все почалося, але, здається, ця історія завжди була частиною нашого роду. І час від часу серед нас з’являлися ті, хто починав у неї вірити. Ґордон вірив. Розумна людина з раціональним мисленням, він повірив у магію і чаклунів, що ніколи не старіють. Він вірив у те, про що писав у своїх книгах. І через це він займався справами, що виявилися... не надто нормальними. Люди, з якими вештався Ґордон, підтримували його ілюзії і були такими ж божевільними, як і він. Це небезпечні люди. Це хвороба, Стефані. Від неї страждав мій дідусь, від неї страждав Ґордон... і я не хочу, аби постраждала ти.

— Я не божевільна.

— Я такого й не казав. Але мені відомо, як легко можна втратити голову від історій, у які хочеться вірити. Коли я був у твоєму віці, я теж вірив. Навіть сильніше за Ґордона. Проте згодом вирішив жити у справжньому світі, бо не хотів стати жертвою цього... цього прокляття, що отруює нас. Ґордон познайомив мене з твоєю мамою, я закохався і залишив усе, що пов’язано з магією.

— То ти думаєш, що Ґордон належав до якоїсь секти?

— Щось на кшталт цього.

Стефані згадала вираз обличчя батька, коли той вперше зустрівся з Черептоном в офісі містера Феджвіка. Такого погляду вона не бачила раніше — у ньому поєдналися підозра, недовіра, ворожість, — і зник він так само швидко, як і з’явився. Тепер дівчинка розуміла чому.

— І ти думаєш, що тепер я теж належу до секти?

Він лагідно розсміявся.

— Гадаю, що ні. Але слова Берил змусили мене замислитися. Протягом останніх днів я помітив якусь відчуженість у твоєму погляді. Не знаю, що це було. Зараз дивлюся на тебе і розумію, що ти моя маленька донечка. Але тоді було таке відчуття, ніби... Не знаю. Здавалося, ніби замість тебе там був хтось інший.

Стефані не відповіла.

— Я просто хочу, аби ти з кимось поговорила. Не обов’язково зі мною, бо сама знаєш, яке я базікало, але мама... Можеш розповісти їй, розповісти нам усе, що завгодно. І допоки ти щира з нами, ми зробимо все можливе, щоб тобі допомогти.

— Я знаю, татко.

Він поглянув на неї, і на якусь мить Стефані здалося, що по його щоці ось-ось скотиться сльоза. Але наступної миті тато пригорнув доньку та поцілував у чоло.

— Ти — моя маленька зіронька, знаєш про це?

— Знаю.

— Розумна дівчинка, — він підвівся з валуна. — Краще мені вже повернутися до роботи.

— Побачимося.

Батько ще раз поглянув на неї, усміхнувся і покрокував геть.

Стефані не зрушила з місця. Якщо легенда її родини була правдивою, то це було... це було... Взагалі-то, вона не знала, що це було, але, безумовно, щось важливе і значне. Дівчинка залишила пляж і зачекала на Черептона біля дороги. Коли детектив нарешті приїхав на своїй химерній канарковій автівці, вона переповіла йому все, що почула від батька.

* * *

Містер Блісс повільно крутив брошку в руках.

— Ви впевнені, що це він?

Містер Блісс носив усе чорне, а на Черептоні був темно-синій піджак у тонку смужку, який Страхопуд закінчив того ж ранку, і біла сорочка з блакитною краваткою. Чоловіки стояли в тіні башти Мартелло — багатовікової руїни, що височіла серед вкритих травою скель на узбережжі Гаґарда. Десь під ними морські хвилі набігали на зазубрені камені.

— Я впевнений, — відповів Черептон. — Бачите, як шпилька згинається назад і перетворюється на таку собі ручку? Це і є наш ключ.

Стефані щосили намагалася приховати свій страх, який відчувала в присутності містера Блісса, і щоразу відводила погляд, коли той дивився на неї. Дівчинка не заперечувала, коли Черептон повідомив, що містер Блісс складе їм компанію під час походу до печер, але і не надто раділа цьому.

— Дякую, що покликали мене, — сказав містер Блісс, повертаючи брошку Стефані.

— Нам знадобиться будь-яка допомога, — визнав Черептон, — хоча мене й дивує, що ви прийшли особисто.

— Змієсерд став занадто сильним. Набагато сильнішим, ніж можна собі уявити.

— Звучить так, наче ви його боїтесь.

Містер Блісс витримав коротку паузу.

— Я не відчуваю страху, — зрештою мовив він. — Коли у тебе не лишається жодної надії, страх відмирає. Але я поважаю його силу. Поважаю те, на що він здатний.

— Якщо Змієсерд дістанеться до Посоха раніше за нас, то продемонструє все, на що здатен. І ми побачимо це з перших рядів.

— Я все ще не розумію, — промовила Стефані. — Якщо він отримає Посох... Гаразд, його неможливо буде зупинити. Але як він збирається повернути Безликих?

— Не знаю, — відповів Черептон. — Теоретично ритуал можуть знати не більше двох людей у світі. Тож я навіть гадки не маю, кого почнуть залякувати.

Містер Блісс похитав головою.

— Змієсерд не збирається нікого залякувати. З його слів виходить, що Посох Предвічних —то просто чергова сходинка на шляху до цілі. Іграшка, яка потрібна, аби отримати те, чого він прагне.

— І чого він прагне?

Містер Блісс мовчки вдивлявся у море.

— Я не розумію, — правив своєї Черептон. — Ви говорили з ним?

— Сьогодні вранці, — промовив містер Блісс. У його голосі чулася приреченість. Стефані насупилася. Щось не так. Вона відступила назад, але Черептон був надто зайнятий розмовою, аби звернути на неї увагу.

— Ви бачили його? — спитав детектив, наближаючись до Блісса. — Ви бачили його і не схопили на місці?!

— Мені не відомо, наскільки він сильний, а я ніколи не починаю битву, у якій не можу перемогти. Це було надто небезпечно.

— Де він? Його шукають Старійшини!

— Вони марнують сили. Він прийде до них, коли настане слушний час.

— Нащо ви зустрічалися з ним?

— Змієсерд хотів дещо розповісти. Я вислухав.

— Про що ви торочите?

— Він уже знає про печери. Єдине, що стримувало його пошуки, — це ключ.

Черептон дивився на містера Блісса. Містер Блісс дивився на Черептона. Стефані усвідомила, що детектив стоїть просто над прірвою.

Містер Блісс поклав руку на груди Черептона. Стефані не встигла навіть скрикнути, як детектива збило з ніг потужним поштовхом, і він зник з очей. Потім містер Блісс обернувся до неї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стефані кинулася геть.

Вона озирнулась, але Блісса позаду не було. Раптом її накрила тінь, і маг приземлився просто перед нею. Стефані позадкувала. Його рука здійнялась у повітря, наче хижа змія, і вихопила брошку з її долоні.

Дівчинка впала на сідниці та краєм ока поглянула на урвище, сподіваючись, що звідти на допомогу прийде Черептон. Але там нікого не було. Містер Блісс сховав брошку в кишеню піджака.

— Ви збираєтеся віддати йому ключ? — спитала Стефані.

— Так.

— Чому?

— Змієсерд надто сильний, аби протистояти йому.

— Але ж ви сильніші за будь-кого! Якщо ви всі разом підете проти нього...

— Я не вдаюся до авантюр, міс Вереміє. Якщо ми битимемося з ним, то, можливо, й переможемо. А можливо, що він вислизне і вдарить тоді, коли ми менш за все цього чекатимемо. Ситуація надто непередбачувана для мене. Війна — це справа делікатна. Вона вимагає обережності.

Стефані насупила брови. Ці слова, ці світло-блакитні очі...

— Порцеляна також зрадила нас, — нарешті здогадалася вона. — Мабуть, це у вас родинне.

— Вчинки й мотиви моєї сестри — це виключно її справа.

— Вона також на боці Змієсерда?

— Не маю жодної гадки, — відповів містер Блісс. — Але, можливо, я брешу. У цьому вся сутність ворогів і союзників: ти ніколи не можеш бути певним, хто є хто, допоки не зроблено вирішальний крок.

Маг рушив до своєї автівки. Стефані розуміла, що їй забракне сил відібрати брошку. Дівчинка підвелася й вигукнула:

— Ми збираємося зупинити його!

— Робіть те, що вважаєте за потрібне, — відповів містер Блісс, не обертаючись. Він сів у машину і поїхав геть від вежі Мартелло, прямуючи запорошеною дорогою до міста.

Стефані поквапилася вузькою стежинкою вниз, до підніжжя скелі. «Будь ласка, хай з тобою буде все гаразд, — повторювала вона подумки. — Хай усе буде гаразд, хай усе буде гаразд, будь ласочка...»

Діставшись нарешті кінця стежини, дівчинка поглянула на скелі, боючись побачити там Черептона. Падіння з такої висоти могло просто розтрощити кістки. Утім, на скелях його не було, тож Стефані перевела погляд на море — і саме цієї миті над водою з’явилася голова детектива.

— Черептоне! — полегшено гукнула вона. — З тобою все гаразд?

Він продовжив підніматися, допоки не встав ногами просто на хвилі.

— Усе гаразд, — коротко відповів детектив, прямуючи до дівчинки. Протягом останніх кількох днів Стефані бачила чимало різних дивовиж, тож її важко було чимось вразити. Утім Черептон, що крокував поверхнею моря, — це було неймовірне видовище. Він коливався разом із хвилями, чудово балансуючи на них, а потім вийшов з води на берег. З його піджака здійнялася пара і потонула в морі. Стефані помітила, що одяг детектива зовсім не постраждав від падіння.

— Тож от чому Змієсерд не відправив нікого нам навздогін, — похмуро промовив він. — Нефаріан відпустив нас, щоб ми знайшли ключ. А потім його людина, яку ми навіть не підозрювали, просто забрала цей ключ. Це... Це ошуканство.

— У тебе є хоч хтось, хто точно не зрадить тебе? — спитала Стефані, коли вони підіймалися вгору.

— Цить!

— До речі, дякую, що розповів мені про містера Блісса та Порцеляну.

— Будь ласка.

— Якби я знала про їхні родинні зв’язки, то мала б нагоду попередити тебе, щоб ти не довіряв Бліссові.

— Визнаю, що підступність Порцеляни не надто мене здивувала, але містер Блісс... Він ніколи не робить необдуманих вчинків.

— Гадаю, він вважає, що Змієсерд вийде переможцем.

— Можливо.

— То що ми робитимемо? Не можна дозволити Змієсердові знайти Посох. Тоді його не зупинити.

— Є пропозиції?

— Є. Я вертаюся додому за робочим одягом, визволяю свою копію із дзеркала, а потім ми переслідуємо Змієсерда в печерах і хапаємо Посох раніше за нього.

— Чудовий план. Так і зробимо.

* * *

Вони приїхали до маєтку Ґордона й одразу ж помітили у дворі мерехтливу срібну автівку. Парадні двері будинку знову лежали у коридорі. Черептон із револьвером у руці йшов попереду. Стефані у своєму чорному вбранні рухалася слідом. Вони швидко перевірили перший поверх, а потім спустилися в підвал.

Ключ стирчав із замка, а двері були відчинені. Стефані з Черептоном покрокували вниз кам’яними сходами, занурюючись у суцільну темряву. Діставшись до останніх сходинок, вони пройшли крізь вузький тунель, прорублений у скелі. Тут, внизу, було вже не так темно: шлях освітлювали десятки маленьких прорізів, крізь які згори пробивалося сонячне світло.

Напарники дійшли до печери, де тунель розділявся у двох напрямках.

— Куди тепер? — прошепотіла Стефані.

Черептон випростав руку з розкритою долонею. Наступної миті він кивнув.

— Їх декілька. Прямують на північ.

— Ти зчитуєш повітря? — посупилася Стефані.

— Зчитую коливання повітря, так.

— То ми підемо за ними?

Черептон замислився.

— Точне місцезнаходження Посоха відоме їм не краще за нас. Вони обрали цей шлях навмання.

— То ми підемо іншим шляхом, сподіваючись знайти його першими?

— Якщо в нас вийде отримати Посох і не викрити Змієсердові свого перебування в печерах, то ми зможемо вибратися звідси, заперти їх і попередити Старійшин.

— То чого ми чекаємо?

Вони пішли ліворуч, рухаючись тихо й швидко. Система печерних ходів виявилася величезною, але Черептон запевнив дівчинку, що без проблем зможе знайти зворотній шлях. Маленькі промені світла то тут, то там перетворювалися на більші потоки, що освітлювали кам’яні стіни. Довкола росли дивні рослини та гриби, але Черептон попередив Стефані, що варто триматися від них подалі. Тут, унизу, навіть гриб може завдати шкоди.

Вони крокували печерою вже хвилин десять, коли раптом Стефані помітила рух попереду. Вона торкнулася руки Черептона, і вони відступили в тінь, аби роздивитися краще, що це.

Істота, яка з’явилася в них перед очима, захоплювала своєю огидністю: заввишки з два метри, з широкими грудьми і довгими руками, на яких перекочувалися м’язи. Долоні створіння були розміром із супові тарілки, а з пальців стирчали гострі пазури. Морда істоти була схожа на собачу — така ж витягнута, як у добермана. На потилиці росла брудна брунатна грива, що збігала спиною тварини й переходила в темну сплутану шерсть на плечах.

— Що це таке? — прошепотіла Стефані.

— Це, люба Валькіріє, те, що ми називаємо монстром.

Вона поглянула на Черептона.

— Ти не знаєш, що воно таке, правильно?

— Я вже сказав. Це — жахливий монстр. А тепер ні пари з вуст, допоки він не почув і не зжер нас обох.

Поки вони розмовляли, істота зникла в сусідній печері.

— Пропоную не йти тим шляхом, — мовила Стефані.

— Чудова ідея, — погодився Черептон, і вони поквапилися вперед.

Цей шлях привів їх до обваленого проходу, тож напарникам довелося повернутися й обрати іншу стежку. У тінях за їхніми спинами та попереду ворушилися й били крилами якісь істоти, але допоки вони не нападали, Стефані на них не зважала. Черептон нахилився, підбираючи щось із землі. Це була вкрита пилом обгортка від шоколаду, або «доказ», як він назвав її.

Стефані подивилася на детектива.

— Ґордон?

— Ми на правильному шляху.

Вони знову рушили вперед, уважно вивчаючи землю під ногами в пошуках інших доказів того, що Ґордон прямував цією дорогою. Та не минуло й п’яти хвилин, як Черептон зупинився і випростав руку, зчитуючи повітря.

— За нами «хвіст», — прошепотів він.

Цього Стефані аж ніяк не очікувала почути. Озирнувшись, дівчинка поглянула на місце, звідки вони прийшли. Довгий прямий тунель ховався у темряві, але все одно лишався чималий простір, доступний для огляду. Стефані нікого там не бачила.

— Ти певний? — тихо спитала вона.

Черептон не відповів. Детектив уже простягнув дві руки — ліва зчитувала повітря, права тримала револьвер.

— Нам варто відступити, — наказав він, задкуючи.

Тепер і Стефані щось почула.

— Нам варто відступати трохи швидше, — зауважив детектив.

Вони пришвидшили крок. Стефані доводилося постійно дивитися собі під ноги, аби не перечепитися через щось, а от Черептон рухався спиною вперед так само впевнено, як і при звичайній ході.

Дівчинка усвідомила, що дивні звуки були чиїмись квапливими кроками. І вона остаточно в цьому переконалася, коли побачила істоту з собачою мордою, яка мчала до них із неймовірною швидкістю.

— Гаразд, — вигукнув Черептон, — гадаю, тепер нам варто тікати!

Вони розвернулися й побігли. Детектив швидко розрядив барабан револьвера: усі шість куль влучили в ціль, усі шість поранили, але не сповільнили істоту. Черептон перезарядив зброю, розкидавши довкола порожні гільзи, вставив нові патрони до барабану і повернув його на місце швидким порухом руки. Тунель розширився. Просто попереду них — прохід.

— Не зупиняйся, — наказав Черептон.

— Що ти збираєшся робити?

— Не знаю, — визнав він, озираючись на ходу. — Але щось дуже відчайдушне.

Черептон різко зупинився, і Стефані промчала повз нього. Вибравшись із тунелю, вона опинилася у просторій печері. З непроглядної темряви вгорі в суцільну безодню звисали якісь лози.

Дівчинка озирнулася саме вчасно, аби побачити, як звір зітнувся з Черептоном. Детектив випустив револьвер і впав на землю. Істота міцно зчепила зуби довкола його щиколотки. Наступної миті створіння відступило назад і потрусило головою. Черептон злетів у повітря та врізався у стіну тунелю. Він приземлився на плече, але нападник ще не закінчив битву — за мить детектив влетів у іншу стіну. Потвора заричала й сіпнулася. Крутія відкинуло назад, углиб тунелю, а його супротивник лишився стояти на місці з ногою скелета в зубах.

Раптом монстр підвів голову й побачив Стефані.

— Біжи! — заволав із глибини тунелю Черептон, коли істота виплюнула його ногу і попрямувала до дівчинки.

Стефані розвернулася, але бігти було нікуди. Тож вона кинулася до краю печери й стрибнула вгору.

Повиснувши на лозах, які виявилися огидно слизькими, дівчинка дуже повільно зісковзувала вниз, марно шукаючи щось надійне, за що можна було би вхопитися. Нарешті її пальці вчепилися в найтовстішу лозу, і все тіло за інерцією знову подалося вгору. Стефані поглянула вниз, у суцільну темряву, і глибше вдихнула затхле, але холодне повітря. Помітивши якийсь рух, дівчинка вчасно підігнула ноги й уникла пазурів хижака. Істота розчаровано заричала, але не припинила кидатися на свою здобич із самого краю прірви. Розгойдавши лозу, дівчинка полетіла геть від нападника.

Стефані бачила, як Черептон насилу повзе через тунель і зрештою дістається до власної ноги, на якій уціліли шкарпетка та черевик. Детектив засунув крізь штанину стегнову кістку і рухав її, поки та не стала на місце, а потім перевірив, зігнувши ногу до себе. За мить він підвівся, підняв револьвер і рушив до істоти, що й далі гарчала на Стефані. Дівчинка, затамувавши подих, висіла на лозі, що тепер ледь хиталася.

Вона не зводила очей з монстра, намагаючись привернути його увагу на себе, але що ближче підкрадався Черептон, то гірше у неї це виходило. Зрештою, детектива видав дрібненький камінець, що потрапив йому під ноги, і монстр повернувся на звук.

Черептон випростав руки, але нічого не трапилося, і Стефані згадала розповідь містера Блісса про істот, що живилися магією в цих печерах. Судячи з усього, вони зустріли саме таку істоту.

— Дідько, — тільки й мовив Черептон перед тим, як розрядити весь барабан просто у груди суперника. Наступної миті він кинувся на звіра, відігнавши його на крок назад.

Ще один крок — і потвора впаде у прірву.

Тварина вгатила здоровезною рукою по плечах Черептона. Він припав на коліно, але швидко підвівся і завдав удару у відповідь, намагаючись поцілити якомога вище. Його кулак ледь торкнувся підборіддя суперника. Ухилившись від другого удару, наче вправний боксер, детектив щосили гепнув руків’ям револьвера по ребрах монстра — утім, без помітного результату.

Стефані поглянула на лозу, за яку трималася. То лише здалося, чи вона дійсно рухалась? Перевівши погляд на Черептона, дівчинка побачила, як той вхопився лівою рукою у гриву істоти і стрибнув угору, встромивши руків’я револьвера в обличчя мерзенного створіння.

Істота заревіла і відступила назад, у провалля. Черептон відштовхнувся саме в ту мить, коли тварина ще намагалася балансувати. Детектив відскочив від краю, і звір із моторошним виттям полетів униз.

— Гаразд, — сказав Черептон, обтрушуючи із себе порох. — Із цим вирішили.

— Здається, я рухаюся, — зауважила Стефані. Вона відчувала, як щось повільно тягне її вгору.

Черептон наблизився до урвища й зацікавлено підвів голову, а потім...

— Стефані, — промовив він. — Це не лоза.

— Що? — спитала Стефані та витріщилася на рослину, за яку трималася. — Тоді що це?

— Стефані, хитнися у мій бік, — наказав він наполегливим тоном. — Ну ж бо, ходи сюди, швидко!

Вона відштовхнулася й почала розгойдуватися вперед-назад — кожний розмах ширший за попередній.

— Відпускай! — крикнув Черептон і простягнув руки, аби спіймати її. Розхитуючись, дівчинка поглянула вниз і згадала ревіння, з яким істота зникла в безодні. Цікаво, чи вже дісталася невідома тварина дна? Коли наступне коливання лози сягнуло вищої точки, Стефані розчепила пальці й полетіла вперед, у напрямку до Черептона.

Але лоза, наче батіг, наздогнала її у повітрі, обгорнулася довкола зап’ястка і боляче сіпнула назад. Черептон спробував схопити напарницю, але промахнувся, і тепер Стефані швидко летіла вгору.

— Допоможи-и-и! — заволала вона, відчуваючи, що рука от-от відірветься від плеча.

Черептон вилаявся, але дівчинка так швидко підіймалася вгору, що він нічого не міг вдіяти. Детективові лишалося тільки спостерігати, як Стефані зникає у темряві.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Щось тягнуло Стефані до виступу скелі, а потім — через нього. Вона намагалася відірвати щупальці від зап’ястка, але інші тягнулися до неї з темряви й щосили стискали руку. Вільною рукою дівчинка спробувала схопитися за виступ. Марно — пальці не витримували напруги, довелося відпустити. Тепер її тягнули слизькою поверхнею печери.

Попереду була якась сіра купа плоті, чиє зростання тут, у темному закутку, ніщо не стримувало. Щупальці тягнули свою жертву прямо до цього створіння, де на неї чекала зголодніла роззявлена паща, повна гострих зубів, із яких скрапувала густа слина.

Стефані намацала вільною рукою великий камінь. Схопивши його, наче кинджал, — гострим краєм наперед, — дівчинка щосили вдарила. Камінь розітнув щупальці, і їй вдалося визволити руку й підвестися. Але інші щупальці знову схопили свою здобич. Вони швидко обгорнули її ноги — і Стефані впала на землю. Що більше вона борсалася, то сильніше стискалися щупальці.

Вони були всюди.

Невідоме створіння билося в конвульсіях, притягуючи Стефані все ближче й ближче. У нього не було очей, тільки щупальці та рот... Це означало, що воно керувалося лише тактильними відчуттями.

Стефані примусила себе припинити борсатись. Тамуючи всі інстинкти, вона розслабилася. І хоча щупальці тягнули її з тією же швидкістю, їхній тиск почав слабшати. Інші щупальці перестали наближатися до неї, проте були вже зовсім поряд. Вони схоплять дівчинку одразу, щойно та спробує визволитися.

Стефані випустила камінь із рук. Він вдарився об щупальці та покотився далі. Щупальці, відчувши порух, метнулися за «новою жертвою». Стефані зробила глибокий видих і потягнулася до щиколоток. Коли потиск ще послабшав, вона схопила щупальці й відкинула їх.

Підвівшись, дівчинка побігла, але не геть, а вперед, просто на істоту. Кинувшись до неї, Стефані оминула роззявлену пащу, ледь не послизнувшись на її вологій драглистій поверхні. Наступної миті вона стрибнула, вхопившись руками за виступ над головою. Стефані видерлася нагору, а у неї під ногами звивалися й скручувалися щупальці. Вони рухалися дедалі швидше — істота просто шаленіла, намагаючись повернути втрачену здобич.

Дівчинка навіть не спинилася, аби перевести подих. Здійнявшись на ноги, вона поспіхом рушила до темного проходу попереду. Подумки Стефані відганяла страх загубитися в цих печерах назавжди. «Не назавжди, — дорікнула вона сама собі. — Якщо один із цих монстрів не знайде і не вб’є мене, то я все одно помру від спраги впродовж найближчих днів».

Стефані не могла повірити, що щойно подумала про таке.

Відкинувши всі страхи та песимістичні — хоча й доволі реалістичні — думки, вона сповільнила ходу й зосередилася на пошуку дороги назад, до Черептона. І раптом Стефані побачила світло.

Дівчинка прокралася вперед і опинилася на скельному балконі[4]. Визирнувши вниз, вона побачила півдюжини порожнеців. Один із них тримав у руці ліхтар. Містер Блісс не уважив цю невеличку експедицію своєю присутністю, а от Змієсерд був тут. Маг не зводив очей із невеличкого валуна з гладкою, наче дзеркало, поверхнею. На цьому валуні стояла дерев’яна скриня з великим замком. Серце Стефані стиснулося: Змієсерд знайшов Посох.

Дівчинка подивилася під ноги. Відстань до землі здавалася невеликою — кілька метрів. У неї не лишалося вибору. Доведеться спробувати.

Порожнеці стояли до неї спиною, тому Стефані вдалося непоміченою спуститися вниз. Світло ліхтаря не сягало настільки далеко, а тіні печери ховали дівчинку. Тож коли один із порожнеців раптом обернувся, він нічого не побачив, хоча його бездумний погляд сковзнув просто над тим місцем, де причаїлася Стефані. Вона дочекалася, доки паперовий вояк відвернеться, і рушила далі.

Темрява в закутках печери була настільки щільною, а її одяг настільки чорним, що Стефані могла безпечно прокрастися поміж своїх ворогів. Дівчинка рухалась дуже повільно, дихаючи якомога тихіше. Вона була впевнена, що Змієсерд міг би почути биття її серця, якби не був надто зайнятий скринею.

Маг доторкнувся позбавленим шкіри пальцем червоної правиці до замка, і той вмить поіржавів і розламався. Посміхнувшись, Змієсерд натягнув рукавичку, відчинив скриню і витягнув звідти Посох Предвічних.

Він був справжнім. Досконала зброя, за допомогою якої Предвічні перемогли своїх богів, існувала насправді. Час не торкнувся золотавої величі Посоха, і на мить здалося, наче він загудів, звикаючи до нового володаря. Досконала зброя в руках Змієсерда.

— Нарешті, — прошепотів він.

Печеру наповнив дивний спів, і Стефані усвідомила, що він лунає із чорного кристала Посоха Предвічних. Змієсерд обернувся і побачив, як Черептон Крутій вривається до зали.

Детектив змахнув рукою, і порожнеців знесло з ніг. Він кинувся на Змієсерда, і Посох із дзенькотом впав на підлогу. Змієсерд викинув вперед кулак, але Черептон пірнув униз, скоротив відстань між ними, схопив супротивника за плече та щосили перекинув через стегно. Маг перелетів через детектива і гепнувся об землю.

Тим часом Стефані в темряві повзла до Посоха. Порожнеці почали підводитися та повільно шкутильгати до центру печери, де запекло бився їхній господар.

Черептон клацнув пальцями — Змієсерд опинився занадто близько, аби ухилитися від полум’яної кулі. Та врізалася в груди мага і поглинула його. Порожнеці заклякли, спостерігаючи, як їхній хазяїн, охоплений вогнем, несамовито кружляє залою. Раптом його нога наштовхнулась на Посох, і той покотився до краю освітленого простору...

...ближче до Стефані.

Черептон випростав руку — і Змієсерд вгатився у дальню стіну печери та впав на землю. Детектив звичним рухом погасив полум’я. Змієсерд лежав там, де впав. Його одяг ще жеврів вогниками, а шкіра здавалася пропаленою наскрізь.

— Оце й по всьому, — сказав Черептон. — Тут тебе і настигне минуле. Тут ти і помреш.

У відповідь маг вибухнув сміхом і спромігся сісти.

— Це, — проказав він, — було боляче.

І просто на очах Стефані спалена шкіра почала відновлюватися, а волосся — виростати на обгорілому черепі, не лишаючи жодних шрамів.

Змієсерд зібрав пурпурову пару в долоні та пожбурив нею у Черептона, відкинувши того назад. Пара перетворилася на тонкі вусики, що стрілами проткнули темряву, збираючись довкола Посоха. Завдяки їм зброя блискавично опинилася у руках Змієсерда за мить до того, як Стефані встигла її схопити. Черептон оговтався,але запізно. Маг підвівся на ноги, тримаючи Посох, і усміхнувся.

— Зізнаюся, я ще не обрав, — мовив Змієсерд, поки Стефані непомітно кралася за його спиною. — Чи перетворити твої нікчемні кістки на попіл, знищити тебе цією зброєю чи полишити тут, у темряві? Твоє ув’язнення в печерах було б набагато приємнішим для мене, якщо чесно, але що поробиш... Я жадаю негайної помсти. Такий от я непередбачливий.

Стефані стрибнула вперед і вдарилась плечем у спину Змієсерда саме тоді, коли кристал Посоху спалахнув. Чорна блискавка розітнула повітря й перетворила каміння за спиною Черептона на попіл, оминувши самого детектива на лічені сантиметри. Маг обернувся і схопив дівчинку. Стефані щосили вдарила його, але той лишень розсміявся. Наступної миті поруч з’явився детектив. Сильний порив вітра — і Змієсерда віднесло геть кам’яною підлогою печери. Але Посох усе ще лишався в нього.

Черептон змахнув рукою в бік порожнеців, і їх перевернуло догори дриґом. Стефані відчула, як його рука зімкнулася навколо її зап’ястка, а потім її волоком витягли з печери. Черептон біг настільки швидко, що дівчинка просто теліпалася за ним, наче сумка за поштарем.

Детектив точно знав, куди прямує, і через кілька хвилин вони вже були на кам’яних сходах, поспіхом вибираючись із тунелів. Напарники дісталися підвалу. Ключ вилетів із замка й опинився в долоні Черептона. Підлога з гуркотом змістилася й закрила таємний прохід.

— Це його стримає? — спитала Стефані.

— У нього Посох, — відповів Черептон. — Змієсерда вже нічого не стримає.

Наче на доказ його слів, підлога почала кришитися.

— Тікаймо! — крикнув Черептон. Вони кинулися вгору сходами. Стефані озирнулася саме тоді, коли підлога перетворилася на суцільний порох і повітря.

Вони вискочили з будинку на яскраве сонячне світло, але порожнеці вже наступали їм на п’яти. Три кроки відділяли Стефані від канаркової автівки, коли її схопив один із паперових вояків.

Дівчинка почала відбиватися. Зануривши пальці в обличчя супротивника, вона різким порухом зірвала його, і звідти просочився струмінь затхлого повітря. Порожнець позадкував, схопившись за голову. Усе його тіло здувалося, допоки від нього не лишився тільки шматок паперової шкіри, через який переступили його побратими.

Стефані атакував інший порожнець, але його перехопив Черептон, вгативши ліктем у шию і перекинувши через плече. Праворуч від них здійнявся якийсь рух. Наступної миті вони побачили Таніту Лов, що бігла до них із мечем у руках. Вона швидко приєдналась до битви. Лезо меча кружляло й зблискувало на сонці, перетворюючи тіла порожнеців на дрібні шматки паперу, схожі на конфетті.

Раптом чорна блискавка спалахнула у дверях будинку, і канаркова автівка вмить обернулася на металобрухт. Із будинку вийшов Змієсерд. Стефані відчула, як жар опалює її обличчя, — це Черептон почав жбурляти полум’яні кулі у свого ворога. Змієсерд відмахнувся від першої «огнівки» та відступив назад, ухилившись від решти.

Стефані помітила іншу автівку, лише коли та із бридким скреготом зупинилася перед нею. Прочинилися двері, Таніта сховала меч у піхви, штовхнула дівчинку в салон і стрибнула слідом. Машина рвонула з місця.

Стефані всілася саме вчасно, аби побачити, як Черептон жбурляє останню вогняну кулю і пірнає до автівки крізь прочинене вікно. Він приземлився просто на дівчинку. Коли автомобіль зробив поворот, Стефані відчула лікоть детектива на своєму чолі. Ще один поворот — і їх віднесло одне від одного. За вікном зі свистом проносилися дерева, і Стефані зрозуміла, що тепер їх маленький загін був поза зоною досяжності Змієсерда.

Коли велична брама маєтку Ґордона лишилася позаду, Черептон нарешті відірвав погляд від заднього скла та визнав:

— Що ж, вийшло доволі напружено.

Із переднього сидіння почувся знайомий голос:

— Знаєш, одного дня мене не буде поруч, аби витягнути вас із халепи.

Стефані теж обернулася на голос і побачила чоловіка з краваткою-метеликом за кермом. Поряд із ним на пасажирському місці сиділа Порцеляна Журба, врівноважена та прекрасна.

— Не знаю, що б ти робив без мене, Черептоне, — мовила вона. — Дійсно не знаю.

⁴ Балкон — відносно невеликий виступ на скельовій стіні печери.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Старійшини не зраділи новинам.

Ікан Меріторіус і Саґасіус Том перешіптувалися один з одним на іншому боці вітальні Святилища. Меріторіус стояв похмурий, але зберігав спокій. Том, навпаки, був смертельно блідий і нажаханий.

Стефані сиділа біля Черептона. По той бік стола Таніта чистила свій меч. Щось виднілося у її волоссі.

— Таніто! — прошепотіла Стефані. Таніта підвела погляд. — У тебе щось...

Вона рукою вказала на власне волосся.

— Листок або ще щось.

— О, дякую, — відгукнулася Таніта і потягнулась рукою до голови. Відшукавши щось, вона витягнула це, роздивилася, насупилася, придивилася пильніше, а потім відкинула на стіл, скривившись від огиди.

— О, ні...

— Що там?

— Це клаптик шкіри порожнеця.

Стефані теж скривилася.

— Фу, це огидно.

— Він був у моєму волоссі, — простогнала Таніта, відганяючи рукою шматок паперу подалі від себе.

Стефані відсахнулася й пожбурила клаптик назад. Таніта розсміялася, але її сміх швидко урвав Черептон, підвівши руку. Він поглянув на них обох.

— Як малі діти, — мовив він. — Ми зіткнулися з неймовірною проблемою, а мені доводиться мати справу з малими дітьми.

— Вибач, — сказала Стефані.

— Вибач, — сказала Таніта.

До приміщення ввійшли Морвена Крук і Порцеляна Журба, за кілька секунд до них приєднався Страхопуд Кравчик.

— Вони щось знайшли? — підводячись, спитав Черептон.

— Сікачі перевернули догори дриґом всі відомі нам сховки та лігва, але не знайшли жодного сліду Змієсерда.

— Новини про Посох поширюються, — додала Порцеляна. — Подейкують, що Нефаріан викликає своїх старих союзників.

Меріторіус і Том якраз долучилися до співрозмовників.

— Якщо повернеться хоча б один із вигнанців, — проказав Меріторіус, — баланс сил буде остаточно порушено. Нас розтрощать на друзки.

— Ми маємо забрати Посох, — сказала Таніта. — Подивимося, чи це йому сподобається.

— Це не спрацює, — заперечила Порцеляна. — Навіть якщо нам вдасться наблизитися до нього до того, як кристал попередить власника про нашу присутність, тепер він володіє Посохом. Ніхто не зможе ним керувати, допоки Змієсерд живий.

— Тоді вб’ємо його, — запропонував Том.

Меріторіус поглянув на Черептона. Той кивнув і відповів:

— На жаль, вбивство Змієсерда не така легка справа, як може здатися. Наразі він мав би бути мертвим. Я кажу, не покаліченим, не при смерті, а саме мертвим. Але він зцілив себе.

— То його неможливо вбити? — насупилася Стефані.

— Будь-кого можна вбити, — Черептон ледь помітно обернувся до дівчинки. — Це беззаперечна істина. Я ще не бачив жодної істоти на цій планеті, яку я не міг би вбити. І Змієсерд не стане винятком із цього правила.

— Ми маємо вдарити зараз, — рішуче мовила Морвена, — до того, як він встигне набратися сил.

— І як нам це зробити, якщо ми навіть не знаємо, де він? — роздратовано спитав Саґасіус Том.

— Але ми можемо дізнатися, де він був, —сказав Черептон. — Минулої ночі мені зателефонував мій інформатор. Сріблясту автівку бачили на вулиці Денголм, поблизу доків. Я зробив кілька дзвінків і дізнався, що майже всі будівлі на цій вулиці належать одній поважній фірмі. Усі, крім приміщення складу, яким раніше володіла особа на ймення містер Говард Л. Крафт.

— І? — насупився Том.

— Л. Крафт. Лавкрафт. Говард Філіпс Лавкрафт написав кілька творів — зазвичай їх називають «Міфами Ктулгу», — що присвячені темним богам, які жадають правити землею. Деякі історики стверджують, що містер Лавкрафт під час створення своїх оповідань частково спирався на почуті ним легенди про Безликих.

— То це твоя єдина зачіпка? — скривився Том. — Відоме ім’я, на яке міг повестися Змієсерд? У нас немає часу на непідтверджені докази, ми маємо зважати на те, що нам точно відомо!

— Гаразд, і що саме нам відомо? — спитала Морвена. — Ми знаємо, що він виношує божевільний план щодо повернення Безликих, але не маємо жодної гадки про те, яким чином він збирається це зробити.

— Містер Блісс казав, що Посох був лише черговою сходинкою до мети, — нагадала Стефані.

— Це доросла розмова, — роздратовано докинув Том. — Нам непотрібні поради від тебе, дитино.

— Не смійте називати її дитиною, — в один голос випалили Таніта і Порцеляна.

Не звиклий отримувати догану від будь-кого поза колом Старійшин, Том зашипів і зашарівся. Стефані щосили намагалася приховати усмішку за маскою незворушної байдужості. Таніта спіймала її погляд і підморгнула дівчинці.

— Якщо Посох — це чергова сходинка, —правив своєї Черептон, ігноруючи обурення Тома, — то він збирається використати його, аби віднайти необхідний йому ритуал.

— Тоді наше завдання — зробити все можливе, аби цього не трапилось, — підсумував Меріторіус. — Черептоне, від імені Ради Старійшин я хочу вибачитися перед тобою за те, що тебе не було залучено до цієї справи, коли наглядачів за Змієсердом знайшли мертвими. Також вибач мені за те, що не дослухався до твоїх попереджень.

— У Змієсерда все одно був би запасний план, — відповів Черептон. — Це й робить його настільки небезпечним.

— Можливо. Боюся, що вираховувати його наступний крок доведеться тобі разом із міс Веремією і тими, хто вам знадобиться. Мені прикро перекладати цю відповідальність на ваші плечі, але мені та іншим Старійшинам необхідно приготуватися до справжньої війни.

Черептон ледь помітно кивнув.

— Так і зробимо.

— Дякую.

Черептон закутав шию шарфом, натягнув капелюха, а потім окинув поглядом усі серйозні обличчя довкола себе.

— Ну ж бо, бадьоріше! — весело мовив він. —Якщо на всіх нас чекає жахлива смерть, який сенс хвилюватися?

Стефані не на жарт перелякалася, що здоровий глузд повільно покидає її, бо вона від щирого серця погоджувалася із живим скелетом. За хвилину дівчинка вийшла за ним геть із кімнати.

«Бентлі» чекав на них там, де його лишили перед походом до Святилища. Автівка яскраво сяяла, наче раділа поверненню своєї минулої краси. Стефані залізла всередину й потонула в м’якому сидінні. Від «Бентлі» приємно пахло. Так і має пахнути від чарівної автівки. Від канаркової машини так не пахло. Її запах був якимось жовтим.

— Добре, що вона повернулася, — зауважила Стефані, коли Черептон зайняв своє місце. — Майстри зробили неймовірну роботу, серйозно. Два дні — і автівка виглядає як новенька.

Черептон кивнув:

— Коштувало мені цілого статку.

— Воно того варте.

— Радий, що ти так думаєш. А ще радію тому, що найближчим часом у мене не буде грошей навіть на їжу.

Дівчинка усміхнулася й поглянула на нього. Детектив не зводив погляду з вітрового скла. Напарники трохи помовчали.

— То що?

— Прошу?

— Ти про щось думаєш.

— Я завжди про щось думаю. Думати — моя робота, і я збіса добре її виконую.

— Але щойно до тебе щось дійшло.

— і з чого ти це взяла?

— Ти по-іншому нахиляєш голову, коли до тебе щось доходить. То що?

— Мені тут спало на думку… — промовив він. — Там, у печері, кристал Посоха попередив Змієсерда про те, що я наближався, але не помітив, що ти була просто біля нього.

Вона знизала плечима.

— Можливо, він не бачив у мені загрози. Я ж не могла якось йому зашкодити.

— Навряд чи справа в цьому, — зауважив Черептон. — Можливо, ми знайшли слабке місце досконалої зброї.

Стефані насупила брови.

— Ти про що?

— Пам’ятаєш, що сказав Ойшин? Ну, той приязний чоловік із Камінця Луни, — спитав Черептон. — «Кристал співав до Безликих, коли поруч з’являлися вороги. Але коли Предвічні наблизилися до кристалу, промовчав той».

— То кристал вважає, що я — Предвічна?!

— Із формальної точки зору, враховуючи слова твого батька, ти цілком можеш нею бути.

— Отже, ти починаєш вірити в те, що Предвічні — це не просто звичайні міфи та легенди?

— Я... займаю відкриту позицію щодо цього. Проте я не розумію, чому Ґордон не розповів мені історію твоєї родини? Ми товаришували впродовж багатьох років і могли цілими днями розмовляти про Предвічних і Безликих.

— Це може значити щось іще? Я маю на увазі причетність до Предвічних. Що... як це...

— Про що це свідчить?

— Так.

— Це свідчить про те, що ти особлива. Тобі на роду написано мати зв’язок із цим світом, із цим життям.

— Дійсно?

— Так, дійсно.

— Можливо, тому Ґордон і не сказав тобі. Він хотів описувати всі ці речі як спостерігач, а не потрапити у вир подій.

Детектив схилив голову:

— Ти надто розумна як на свої роки, Валькіріє.

— Ага, — погодилася вона. — Твоя правда.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Містер Блісс стояв на долоні Чіпкої Скелі, спостерігаючи за тим, як наближається Змієсерд. Скеля мала форму величезної руки з оберненою догори долонею, її «пальці» наче тяглися до сонця, що сяяло на тлі криваво-червоного неба.

Змієсерд із легкістю дістався до долоні, і Блісс кивнув йому. Маг усміхнувся у відповідь.

— Він у тебе? — спитав Блісс.

— На твоє щастя, так.

— На моє щастя?

— Мій любий містере Бліссе, якби я спустився до печер і повернувся звідти без Посоха, що трапилося би з тобою? Імовірніше, ти б опинився в одній із тих кліток у в’язниці Святилища, чекаючи на суд. Але натомість ти тут, стоїш поряд зі мною, на вершині нового світу. Будь вдячним.

— Ти забуваєш, що якби повернувся з порожніми руками, то сидів би в сусідній клітці...

Змієсерд подивився на Блісса. Ще нещодавно вони були рівними. Але не зараз.

— ...мій господарю, — поважно закінчив Блісс, схиливши голову.

Змієсерд знову посміхнувся та обернувся спиною до співрозмовника, дивлячись крізь «пальці» скелі вниз, на долину.

— Він дійсно настільки сильний, як уявляли вчені? — спитав Блісс.

— Усі уявлення вчених бліднуть порівняно з реальністю. Тепер ніхто не зможе нас зупинити.

— Старійшини, — промовив Блісс.

Змієсерд повернув голову в його бік.

— У мене є план щодо Старійшин. Їхні дії передбачувані, і через це вони помруть. Сам Меріторіус перетвориться на пил. Тепер нам ніщо не завадить.

— Можливо, дії Старійшин і передбачувані, — відповів Блісс, — але ця риса не притаманна Черептону Крутієві. Він підступний, сильний і дуже небезпечний.

— Не турбуйся через детектива. Стосовно нього в мене також є план.

— Справді?

— У Черептона Крутія завжди була одна слабкість — він прив’язується до людей, яких дуже легко вбити. Раніше це були його дружина з дитиною. Тепер — ота дівчинка, що вештається з ним, Валькірія Веремія. Він становить для нас загрозу виключно тоді, коли здатний ясно мислити. Ти не гірше за мене знаєш: коли він скаженіє, його здоровий глузд затьмарюється.

— То що ми збираємося робити?

— Я вже все зробив, Бліссе. Я відправив декого, аби... затьмарити здоровий глузд детектива. Менш ніж за годину Валькірія Веремія помре, і Черептон Крутій більше не турбуватиме нас.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли вони дісталися вулиці Денголм, сонце вже зайшло за обрій, а ніч поволі розповзалася містом. То була довга, брудна і тиха вулиця. «Бентлі» під’їхав до складу, де вже чекали Страхопуд і Таніта.

— Є хтось усередині? — спитав Черептон, перевіряючи набої в револьвері.

— Судячи з усього, ні, — відповів Страхопуд, — але вони могли зачаїтись. Якщо там, всередині, ховається Змієсерд або Блісс, нам знадобиться підмога.

— Їх тут немає, — сказав Черептон.

— Звідки ти знаєш? — спитала Стефані.

— Змієсерд використав це місце для чогось значного та дивного, аби викликати плітки. Він знав, що ці плітки з’являться, знав, що я про них почую, а тому зник звідси заздалегідь.

— То чому ж ми тут?

— Передбачити чиїсь подальші дії можна лише тоді, коли знаєш, що саме цей хтось уже зробив.

Вони наблизилися до дверей. Таніта притулилася до них, аби прислухатися. Наступної миті вона поклала руку на замок. Цього разу він не зламався, лише клацнув.

— Чому ти не можеш робити так само? — прошепотіла дівчинка до Черептона. — Це швидше, ніж добирати відмичку, і тихіше за вибивання дверей.

Він сумно похитав головою.

— Тобто живого скелета тобі недостатньо? Що треба зробити, аби вразити сучасних людей?

Стефані усміхнулася. Таніта прочинила двері, і вони потрапили всередину. Прохід вів до кабінету — темної тісної кімнати зі столом і порожньою дошкою оголошень. Судячи з усього, жодна поважна компанія не винаймала це приміщення протягом тривалого часу. У кабінеті були двері, за якими починався власне склад, і брудне вікно, у яке визирнула Стефані.

— Здається, там доволі тихо, — помітила вона.

Черептон натиснув на кілька вимикачів на стіні, й спалахнуло світло. Вони вийшли у приміщення складу. Високо над їхніми головами на кроквах сиділи голуби, що воркували, кричали й перелітали з одного сідала на інше, схвильовані раптовим спалахом світла. Непрохані гості пройшлися до середини складу, де на операційному столі лежала купа речей, що зрештою виявились медичним обладнанням. Стефані поглянула на Черептона.

— Є ідеї?

Той не вагався:

— Пропоную одразу визнати очевидне. Сукупність усіх цих пристроїв свідчить про те, що тут робили переливання.

Таніта взяла в руки трубку, уважно вивчаючи залишки всередині.

— Я не лікар, але не думаю, що це результат медичного дослідження.

— Тоді магія, — сказав Страхопуд.

— Хіба можна влити магію? — насупилася Стефані.

— Можна ввести рідину з магічними властивостями, — відповів Черептон, забравши трубку в Таніти. — До того, як у нас з’явилися прекрасні пристрої на кшталт цього, процес був набагато бруднішим, але мав той самий результат.

— І що то за результат?

— Пацієнт виходив після операції іншим чоловіком. Або жінкою. Або... річчю. Наше питання в іншому: яка була мета цього експерименту? Яких змін шукав Змієсерд?

— І хто був пацієнтом?

— Узагалі-то пацієнтами.

— Прошу?

— Тут два набори шприців, дві крапельниці, дві пари всього взагалі — достатньо, аби провести дві окремі операції. Ми віднесемо зразки до Святилища, вивчимо їх та спробуємо зрозуміти, як вони діють. Але зараз нам усім варто роздивитися навколо.

— Що саме ми шукаємо? — спитала Стефані.

— Докази.

Дівчинка перевела погляд на Таніту, побачила, як та скептично зводить брови, і ледь втримала посмішку.

Черептон і Страхопуд крокували повільно, вивчаючи поглядом поверхню кожного предмета, скануючи кожний сантиметр приладів, столу та простору довкола. Стефані з Танітою, не змовляючись, втупили очі в підлогу.

— Який вигляд має доказ? — прошепотіла Таніта.

Стефані стримала смішок і прошепотіла у відповідь:

— Не знаю. Я шукаю відбиток ноги абощо.

— Уже знайшла?

— Ні. Але це, мабуть, тому, що я не зрушила з місця.

— То, може, нам варто рухатися, аби робити вигляд, ніби ми знаємо, що робити?

— Хороша ідея.

Вони рушили дуже повільно, все ще не зводячи погляду з підлоги.

— Як справи з магією? — спитала Таніта, не підвищуючи голосу.

— Я посунула мушлю.

— Овва, вітання!

Стефані стримано стенула плечима.

— Це була лишень мушля.

— Та яка різниця. Молодець!

— Дякую. Скільки тобі було років, коли ти вперше створила магію?

— Я народилася з нею, — відповіла Таніта. —Родичі були чаклунами. Мій брат постійно щось чаклував. Я виросла на магії.

— Не знала, що в тебе є брат.

— Ага, великий брат. У тебе є брати?

— Ні, я єдина дитина.

Таніта знизала плечима.

— Завжди хотіла собі молодшу сестру. Мій брат крутезний, обожнюю його, але... Розумієш, завжди хотілося мати маленьку сестричку, аби поговорити, поділитися секретами...

— Я б теж не відмовилася від сестри.

— Є шанси на її появу?

— Не бачу в цьому жодного сенсу для своїх батьків. У них вже є ідеальна донька — чого ще їм бажати?

Таніта розсміялася, а потім спробувала видати це за кашель.

— Щось знайшли? — спитав Черептон позаду.

Таніта обернулася з напрочуд серйозним обличчям.

— Ні, вибач. Здалося, наче на підлозі щось є, але виявилося, що це... ну, теж підлога...

Стефані обійняла себе за плечі, стримуючи несамовитий регіт.

— Гаразд, — сказав Черептон. — Тоді шукайте далі.

Таніта кивнула, обернулася назад і штовхнула Стефані ліктем, аби та замовкла. Дівчинка затулила рота долонею і ледве змусила себе відвести погляд від обличчя Таніти, яка теж силкувалася тримати себе в руках.

— Корова, — пробурмотіла Таніта. На цьому терпець у Стефані урвався, і вона зайшлася голосним сміхом, що пролунав на весь склад. Таніта вказала пальцем на дівчинку і позадкувала від неї.

— Черептоне, вона поводиться непрофесійно!

Але регіт виявився заразним, і наступної миті вже сама Таніта вибухнула сміхом. Черептон зі Страхопудом просто спостерігали за ними.

— Що коїться? — спитав Страхопуд.

— Не можу сказати точно, — відповів Черептон.

Поглянувши на Таніту і Стефані, вони похитали головами.

— Жінки, — мовили обоє разом.

Стефані витерла сльози та подивилась на Черептона. Аж раптом щось впало зі стелі й беззвучно приземлилося за спиною детектива. Сміх дівчинки розчинився, ніби його й не було.

— Обернися! — заволала вона.

Черептон різко обернувся з револьвером напоготові, і всі заклякли. Перед ними стояв чоловік. Його уніформа за кроєм нагадувала форму сікачів, але блискучо-білого кольору.

— Стій, де стоїш, — промовив Страхопуд, коли Стефані з Танітою підбігли до них. — Ми працюємо на Раду Старійшин. Стій на місці.

Білий сікач не ворухнувся.

— Чого тобі треба? — спитав Черептон.

Повисла довга пауза, а потім сікач підвів руку і вказав на Стефані.

— Цього достатньо, — мовив Черептон і розрядив барабан у свого супротивника: чотири постріли у груди, два в голову. Білий сікач здригався від кожної кулі, але вони не змогли пробити його обладунків, а ті, що поцілили в голову, рикошетом відбилися від шолому, залишивши чорні борозни на білій поверхні.

— Дідько, — пробурмотів Черептон.

Стефані трималася подалі, поки Черептон, Таніта і Страхопуд наближалися до незвичайного ворога. Шолом не давав їм змоги зрозуміти, куди саме він дивився, але Стефані відчувала, що той не зводить погляду з її очей.

Першою напала Таніта — її удавана атака по ногах перейшла у справжній випад, поцілений у голову. Сікач не повівся на хитрощі й відбив удар. Тієї ж миті Страхопуд наскочив на нього ззаду. Сікач у відповідь влучив Таніті ногою в живіт й ухилився від наступного стусана Страхопуда. Той лише посилив свій натиск, гамселячи кулаками, але сікач перехоплював усі удари і зрештою вчепився рукою у шию Страхопуда. Він похитнувся, і Черептон випростав долоню, визволяючи струмінь повітря.

Але замість того, щоб впасти, сікач пройшов крізь магічний струмінь, не зазнавши жодного впливу. «Його уніформа», — подумала Стефані. Збентежений Черептон спробував вдарити супротивника кулаком, але той перехопив його руку.

Черептон злетів у повітря, але встиг вивернутися перед тим, як приземлитися, і його нога поцілила в коліно сікача. Цього разу детектив перекинув ворога через себе. Утім, перебуваючи у повітрі, сікач випростав вільну руку і перевернувся колесом, приземлившись на ноги. Повисла коротка пауза — трійко друзів Стефані наново оцінювали сили свого суперника.

Таніта витягла з-під плаща піхви й оголила свій меч. Страхопуд скинув піджак на землю, а Черептон сховав пістолет, звільнивши руки.

— Ти не зобов’язаний це робити, — звернувся він до сікача. — Скажи нам, де Змієсерд. Розкажи про його плани, і ми допоможемо тобі. Ти й пальцем не торкнешся Валькірії Веремії, а ми допоможемо тобі.

У відповідь сікач потягнувся рукою за плечі й дістав косу. Черептон невдоволено загарчав.

Сікач кинувся на них ще до того, як будь-хто устиг зреагувати. Він використав косу, наче легкоатлет жердину, й обрушив потужний удар ногами на груди Черептона і Страхопуда одночасно. Їх віднесло назад, тоді як Таніта кинулася вперед із мечем наголо. Сікач відступив назад, парируючи косою лезо меча.

Від зіткнення металу з металом — коси з мечем — навсібіч розлетілися іскри. Натиск Таніти був настільки шаленим, що сікач не помітив Страхопуда, допоки не стало занадто пізно. Міцні обійми Кравчика зімкнулися довкола нього, притиснувши руки до боків та змусивши випустити косу.

Таніта наблизилася до сікача, аби добити його, аж раптом його нога описала півколо, і черевик врізався в її зап’ясток. Дівчина випустила меч і зашипіла від болю, схопившись за поранене місце.

Тим часом сікач гепнув Страхопуда п’яткою по гомілці та поцілив потилицею в шоломі йому в носа. Потім він здійняв ноги в повітря й перевернувся через голову, вислизнувши з рук Страхопуда. Сікач став руками на землю та за інерцією рушив далі, втопивши ноги в обличчя суперника. Кравчик впав на спину.

Сікач простояв на руках ще якусь мить, а потім, коли до нього наблизився Черептон, перекрутився й став на ноги. Детектив викликав дві полум’яні кулі та пожбурив ними в сікача. Хоч той і не загорівся, але все ж відлетів назад. Скориставшись нагодою, Черептон спрямував блискавичний аперкот на підборіддя сікача, додавши до нього хук правицею. Здавалося, наче він геть не зважає на те, що б’є по шолому. Стефані з неабияким задоволенням помітила, як його супротивник заточився після цієї серії ударів.

Утім, сікач швидко прийшов до тями, і вони почали обмінюватись ударами та копняками, гамселячи один одного колінами та ліктями, блокуючи, перехоплюючи й контратакуючи. Здавалося, що супротивники кружляють у складному жорстокому танку.

— Стефані! — крикнув Черептон, не відриваючись від бійки. — Забирайся звідси!

— Я не кину тебе самого!

— Доведеться! Я не знаю, як його зупинити!

Таніта підняла меч із підлоги й схопила Стефані за руку.

— Нам треба тікати, — твердо мовила вона, і Стефані кивнула.

Дівчата побігли геть тим самим шляхом, що й прийшли. Проминаючи кабінет, Стефані озирнулася. Сікач неочікуваним ударом відправив Черептона на підлогу. Єдиним порухом він підчепив свою косу носком черевика, підкинув у повітря й спіймав, а наступної миті побіг за ними.

Стефані кинулася до темного коридору. Таніта грюкнула дверима — дівчинка почула, як та шепоче «Перешкоджай!», — і блискуче сяйво розлилося їхньою поверхнею.

— Це затримає його на хвилинку, — мовила Таніта.

Вони бігма рушили до «Бентлі». Сікач гатив у двері за їхніми спинами, але ті не прочинилися й не зламалися. Удари стихли.

Дівчата дісталися автівки. Таніта поглянула на Стефані.

— У тебе є ключі?

Вікно попід дахом складу наче вибухнуло, і білий сікач приземлився посеред алеї, низько припавши до землі. Уламки скла зливою пролилися над його головою. Він випростався, розгорнув руки і підвів голову.

Таніта встала між сікачем і Стефані, тримаючи меч у лівій руці. Травмована правиця дівчини безвільно гойдалася збоку. Сікач почав повільно розкручувати косу.

Черептон зі Страхопудом теж стрибнули крізь розбите вікно. Сікач обернувся, і Кравчик обрушився на нього.

— Заводьте автівку! — заволав Страхопуд.

Черептон натиснув на пульт. Сигналізація вимкнулася із характерним біп! — і двигун пробудився до життя.

— Страхопуде! — крикнув Черептон. — Ходімо!

Кравчик завдав міцного удару сікачеві й підскочив на ноги, але той контратакував. Страхопуд похитнувся. Зблиснула коса, її древко зустрілося зі щелепою Кравчика. Він впав на коліна.

— Страхопуде! — зойкнула Стефані. Черептон прочинив двері та збирався було вийти, але Страхопуд, підвівши погляд, заперечно похитав головою:

— Ми не полишимо тебе! — вигукнув Черептон.

Сікач наблизився до Страхопуда, готовий змахнути косою.

— Доведеться, — промовив чоловік. Його голос вперше звучав так м’яко.

Він схилив голову, стиснув кулаки та заплющив очі. Поки сікач наближався до свого супротивника, земля наче вчепилася у його коліна. Вона почала захоплювати все тіло Страхопуда — ноги, потім тулуб, голову, — і коли сікач спробував відтяти йому голову, коса лише черкнулася об тверду шию. Стефані підсвідомо зрозуміла, що він зробив. Це була остання стихійна сила, сила землі. Черептон назвав її виключно захисною, яку використовують тільки у крайньому разі.

Білий сікач не зводив погляду зі Стефані, поки Черептон набирав швидкість. Вони помчали геть вулицями міста, залишаючи і сікача, і Страхопуда.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Меріторіус стояв у тіні Дублінського катедрального собору Христа, спостерігаючи, як довколишній світ живе своїм життям. Бували часи, коли чарівник почувався винним через те, що приховував магію від людей. Меріторіус був певний, що вони зрозуміють дивовижі, якщо тільки надати їм таку можливість. Але потім до нього повертався здоровий глузд, а разом із ним і усвідомлення того, що людство має достатньо проблем і без магів, у яких воно може побачити загрозу своїй безпеці. Його робота як Старійшини полягала в захисті зовнішнього світу від істин, які він ще не готовий був сприйняти.

До Меріторіуса підійшла Морвена Крук, її темна довга сукня звивалася над травою. Чарівниця була такою ж витонченою і молодою, як у той день, коли він вперше її зустрів.

— Запізнюватися не в стилі Черептона Крутія, — зауважила вона.

— Саґасіус казав, що в Черептона є щось невідкладне, — мовив Меріторіус. — Можливо, він зіткнувся з певними перешкодами.

Морвена визирнула з-за рогу собору на метушливу вулицю за огорожею. Яскраве бурштиново-жовте світло обрамило її обличчя, і жінка стала схожою на янгола.

— Не люблю зустрічатися на таких відкритих ділянках. Ми надто помітні. Але йому видніше.

— Черептон обрав це місце не без причини, — м’яко зауважив Меріторіус.

— Я довіряю його рішенням. Зрештою, він на це заслуговує.

Вони обернулися й побачили Саґасіуса Тома, який з’явився буквально нізвідки.

— Саґасіусе, — звернулася до нього Морвена, — Черептон пояснив тобі, чому хоче зустрітися саме тут?

Молодший Старійшина виглядав знервованим. Коли матеріалізація чаклуна завершилася, він відповів:

— Вибач, Морвено, він лише наказав мені пересвідчитися, що ви будете назовні, біля собору.

— Краще б це була добра ідея, — проказала жінка. — Тепер у нас не так багато вільного часу. Змієсерд може напасти де завгодно й коли завгодно.

Сумна усмішка з’явилася на обличчі Саґасіуса.

— Дуже правильно сказано, — визнав він. —І, з вашого дозволу, я скористаюся можливістю повідомити вам обом, що часи, коли ми з вами товаришували, були просто чарівними.

— Ми ще не померли, Саґасіусе, — розсміялася Морвена.

Проте чарівник більше не посміхався.

— Взагалі-то, Морвено, ви зараз помрете.

Саґасіус розчинився в повітрі, а Старійшин оточили порожнеці. Меріторіус ще не встиг усвідомити зради, як просто перед собою побачив Змієсерда з Посохом у руках. Старійшина інстинктивно викликав захисний щит, від якого повітря здійнялося брижами, але чорна блискавка пробила заслін, наче його й не було. І потім настало...

Ніщо.

* * *

Адміністратор проривався крізь натовп біля Олімпійського театру, потопаючи у сум’ятті злісних вигуків і проклять. Перечепився, але спромігся не впасти й побігти далі. Озирнувся.

Чоловік не бачив нікого, хто міг би його переслідувати. Він не думав, що його помітили, та все ж не був у цьому певний. Коли з’явився Змієсерд, він стояв біля автівки. Він бачив, як Меріторіус перетворився на порох, бачив, як чорна блискавка поцілила в Морвену Крук, поки вона намагалася відбитися від ворогів.

Тоді нажаханий адміністратор припав до землі. Том зрадив їх усіх!

Чоловік залишив автівку та побіг геть. Він мав дістатися до Святилища і попередити інших.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон простягнув їй гроші, і Стефані пішла сплатити за бензин, поки детектив наповнював бак «Бентлі». Очікуючи на решту, вона поглянула на вітрину з шоколадними батончиками і спробувала згадати, коли востаннє їла шоколад. Він завжди їй допомагав, коли траплялося щось погане, але цього разу самого лише шоколаду не вистачить.

Усе пішло шкереберть. Таніта травмована, Страхопуд перетворився на статую, а білий сікач висів у них на хвості. Усе підводило Стефані до питання, нащо вони продовжують битися, хоча дівчинка й не озвучувала його Черептону. Детектив вважав, що Стефані на нього схожа — ніколи не здаватися, ніколи не відступати. Але ж вона не така. Єдина причина, з якої дівчинка не ділилася з ним своїми страхами, полягала в тому, що думка Черептона багато важила для неї, і їй не хотілося його розчаровувати. Проте насправді Валькірія Веремія, яку він гадав, що знає, була набагато сильнішою за Стефані Едглей.

Дівчинка покрокувала назад, до «Бентлі». Черептон вішав шланг на гачок бензоколонки, а Таніта пішла лікувати свою руку тим самим розчином, який раніше вона порадила Стефані.

Тепер, лишившись наодинці з напарником, вона не знала, що сказати. Черептон закрив кришку бензобака і встав поряд із нею. У капелюсі та шарфі, що ховав щелепу, він майже нічим не відрізнявся від манекена.

— Вибач, — сказала Стефані. Черептон поглянув на дівчинку. — Якби не я, Страхопуд був би... був би з нами. Це через мене йому довелося використати стихію землі. — Вона насилу стримала тремтіння в голосі. — Як довго він залишатиметься у цьому стані?

Черептон на мить замислився.

— Чесно кажучи, не знаю. Це найменш передбачувана стихія з усіх. Він може лишатися статуєю впродовж дня, тижня або сотні років.

— Я все зіпсувала.

— Ні...

— Той сікач прийшов за мною.

— Страхопуд не був змушений ні до чого, —перебив її Черептон. — То був його вибір. І геть не твоя провина. Змієсерд надіслав убивцю по тебе, аби зашкодити мені. Такий у нього стиль.

— Він відправив сікача по мене, бо знав, що я не зможу захистити себе. Він знає, що ти піклуєшся про мене, що я — твоє слабке місце.

Черептон нахилив голову:

— Піклуюся про тебе? То так ти все бачиш? Ти думаєш, що я з тобою няньчуся?

— А хіба ні? Я не володію магією, я не вмію битися, я не можу кидати полум’яні кулі або бігати стелею. Нащо я тобі? Я слабка.

Він похитав головою.

— Ні, це не так. Ти ще не навчилася битись, але ти не слабка. Змієсерд недооцінює тебе. Усі недооцінюють тебе. Ти сильніша, ніж вони думають. Ти сильніша, ніж сама уявляєш.

— Хотілося б, аби ти мав рацію.

— Звісно, я маю рацію. Це ж я.

Почувся рингтон телефону, і Стефані побачила, як Таніта виходить на освітлену ділянку подвір’я заправки. Її зап’ясток був перебинтований. Чарівна рідина вже мала подіяти і зменшити наслідки травми. Таніта тримала телефон біля вуха. Стефані не сподобалося те, як воячка спала з лиця під час розмови. Таніта вимкнула телефон, навіть не відповівши.

— Черептоне, — м’яко промовила вона. — У тебе ввімкнений телефон?

— Батарея розрядилася, — відповів той.

— Вони намагаються зв’язатися з тобою. Адміністратор, усе Святилище.

— Що трапилося? — спитала Стефані.

— Старійшини, — сказала Таніта порожнім голосом. — Саґасіус Том зрадив нас. Вони мертві.

Стефані затулила рота долонею.

— О, Господи...

— Том працював на Змієсерда весь цей час. Він зрадник, як і містер Блісс. Усі вони зрадники. Черептоне, що ми робитимемо?

Стефані подивилася на детектива, сподіваючись, що той запропонує гарний план, який приведе їх до гарантованої перемоги та щасливого кінця. Але він не відповів.

— Ти мене чуєш? — правила своєї Таніта. Гнів починав заповнювати порожнечу в її голосі. — Ти взагалі слухаєш? Тобі взагалі не все одно? Здається, що ні. Здається, що ти хочеш загинути знову. Хочеш померти? Гаразд, я не хочу. Валькірія не хоче.

Черептон просто стояв на місці, як манекен.

— Ти гадаєш, що в нас є шанс вистояти проти Змієсерда? — спитала Таніта. — Проти Тома? Блісса? Того сікача? Ти дійсно вважаєш, що ми зможемо встояти проти всіх них?

— То що ти пропонуєш робити? — повільно промовив Черептон твердим голосом. — Відступити й дозволити Змієсердові набратися сил? Відступити й дозволити йому зібрати ще більше поплічників, дозволити їм прочинити браму та повернути Безликих?

— Він перемагає, розумієш? Змієсерд перемагає у цій війні!

— Такого не існує.

— Що?

— Не існує таких понять, як «перемагає» або «програє». Є перемога і є поразка, є успіх або розгром. Тільки ці протилежності. За решту між ними ще можна боротися. Змієсерд зможе виграти тільки тоді, коли не залишиться нікого, хто протистояв би йому. А до того часу існує тільки боротьба, бо хід війни завжди можна переламати.

— Це божевілля...

Черептон так різко обернувся до Таніти, що Стефані здалося, наче він зараз вдарить дівчину.

— Я щойно бачив, як мій дуже близький друг перетворився на статую, Таніто. Меріторіуса і Крук — двох людей із небагатьох, кого я поважав у цьому світі, вбили. Тож так, твоя правда, наші союзники мруть наче мухи, але ніхто й не очікував, що війна буде легкою. Нещасні випадки трапляються. І знаєш, що ми зробимо? Ми переступимо через них і рушимо далі, бо в нас немає іншого вибору. Я збираюся зупинити Змієсерда раз і назавжди. Якщо хтось хоче піти зі мною, ласкаво прошу. Якщо ні, це не змінить ситуацію ні на йоту. Змієсерда буде зупинено, і на цьому крапка.

Черептон сів у «Бентлі» та запустив двигун. Стефані завагалася, а потім прочинила двері й всілася на пасажирське місце поруч із ним. Потягнувшись за паском безпеки, вона кинула погляд на детектива, але той дивився просто перед собою. Він зачекав зо три секунди, потім увімкнув передачу і вже збирався рушити, коли Таніта залізла на заднє сидіння.

— І не треба було влаштовувати таку драматичну виставу, — пробурмотіла вона. Стефані усміхнулася. Черептон виїхав на дорогу, стрімко набираючи швидкість.

— Куди ми прямуємо? — спитала Стефані.

— Хіба ти не слухала? — перепитав Черептон. — Ми збираємося зупинити Змієсерда. Я щойно виголосив цілу промову із цього приводу. Неймовірно вражаючу, до речі.

Таніта подалася вперед.

— То ти знаєш, де він?

— Так. До мене дійшло просто-таки там, на заправці, поки я наповнював бак пальним.

— І що саме дійшло?

— Посох. Навіщо Змієсердові Посох?

— Бо це — абсолютна зброя, — насупилася Стефані.

— А нащо вона йому?

— Ну, аби віднайти ритуал, що повертає Безликих. Аби примусити того, хто знає ритуал, розповісти про нього.

— Ні.

— То він не збирається використовувати його для ритуалу?

— Посох надто потужний, але не завжди дієвий. Припустімо, Змієсерд залякуватиме смертю єдину істоту на світі, що знає про ритуал. А що, як вона вирішить загинути, але не викрити свого знання? Що тоді робити Змієсердові? Ні, він скористався Посохом, аби вбити Старійшин. Це єдина мета, заради якої йому потрібна була така зброя. Він знав, що його власних сил не стане, аби позбутися їх.

— І як це допоможе йому віднайти ритуал?

— Тепер справа не тільки в ритуалі. Що станеться після смерті Старійшин?

— Звучить, наче початок жарту.

— Валькіріє...

— Не знаю.

— Ні, знаєш. Подумай. До чого призведе вбивство Старійшин?

— До паніки? До жаху? Звільняться три ділянки на парковці?

Черептон поглянув на неї, і Стефані зніяковіла ще сильніше.

— О, Господи... — промовила вона.

— Йому потрібна Книга, — сказав Черептон. — Змієсерд скористався Посохом, аби вбити Меріторіуса та Морвену Крук і зняти закляття, що захищає Книгу. Йому не доведеться нікого примушувати, він зможе просто спитати. Весь цей час Змієсерд полював на Книгу Імен.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли вони дісталися музею воскових фігур, Дублін занурився в тишу, ніби затамував подих. Темні хмари затьмарили зорі. Не встигла трійця вибратися з «Бентлі» та підійти до чорного входу, як на землю пролився дощ. Якась автівка з шумом проїхалася по калюжах на вулиці поза воротами, а випадковий перехожий поквапився геть, низько схиливши голову. Черептон швидко, але не втрачаючи пильності, рушив до прочинених дверей. Стефані з Танітою пішли за ним.

Стефані вважала, що вони приїдуть у самий розпал битви, очікувала почути шум боротьби. Але в музеї панувала тиша. Крокуючи до прихованих дверей, Черептон спочатку сповільнився, а потім раптом зупинився.

— Що трапилося? — прошепотіла Стефані.

Він ледь помітно повернув голову, вдивляючись у темряву.

— Не хочу нікого налякати, але ми тут не самі.

І цієї миті від тіней майже безшумно відокремилися порожнеці. Бездумні, безсердечні, бездушні створіння оточили їхній невеличкий загін.

Таніта прорубувала собі шлях крізь ворогів, завдаючи влучних ударів мечем, кожен із яких був смертельним. Черептон клацнув пальцями, і на купці порожнеців здійнялося полум’я. Стефані відступила назад від істот, що наосліп кидалися в різні боки. Полум’я пропалювало їхню шкіру наскрізь, випускаючи смердючий газ, сконцентрований всередині. Вибух вогню та жару — і порожнеці пали.

Одному з них вдалося ухилитися від полум’я. Він кинувся на Стефані, і та вдарила його в обличчя. Рука дівчинки занурилася в голову супротивника. Він спробував атакувати у відповідь, але Стефані ухилилася від кулака, як це раніше робив Черептон, врізалась у суперника стегном і перекинула через себе. Порожнець важко впав на підлогу. Вийшло не надто елегантно чи красиво, але прийом усе одно спрацював. Поки ворог лежав горілиць, дівчинка вхопила його за зап’ястки та щосили гепнула ногами у груди, а потім із гучним тріскотом вирвала руки з плечей.

Щойно повітря покинуло тіло порожнеця під її ногами, Стефані усвідомила, що навколо знову запанувала тиша. Вона підвела погляд на Черептона й Таніту, які спостерігали за нею.

— Непогано, — визнала Таніта, скинувши брови.

— Це був останній, — підсумував Черептон. — А тепер — до головної страви.

Приховані двері до Святилища прочинилися, наче зяюча рана. Мертвий сікач лежав просто за ними. Стефані на мить завагалася, а потім переступила через тіло і спустилася вслід за рештою.

Головна бійня відбулася в передпокої. Смерть наповнила його до країв. Там не лишилося жодного пораненого, лише тіла. Когось порубали на шматки, когось розчавили, а ще на підлозі темніли купки пороху, що на них перетворилися загиблі від нещадного Посоха. Стефані намагалася ступати так, аби не зачепити рештки тіл, але їх було так багато, що це видавалося неможливим.

Дівчинка пройшла повз адміністратора. Його тіло було перекручене, пальці зчепилися у мертвій хватці. На обличчі застигла передсмертна агонія. Він пав жертвою червоної руки Змієсерда.

Черептон підійшов до дверей ліворуч та озирнувся, аби впевнитися, що коридор порожній. Таніта пройшла вперед, притиснувшись до стіни, і кивнула детективу. Той рушив далі, зупинився, кивнув їй, і в такий спосіб вони продовжили повільно просуватися все глибше до нетрів Святилища.

«Ага, більше жодної небезпеки», — подумала Стефані. Щоправда, детектив і воячка лише цим маневром видали, що насправді злякалися.

Дівчинка пішла за ними, тримаючись позаду. Її руки спітніли, у роті пересохло. Здавалося, що скоро вона вже не зможе встояти на ногах. Стефані згадала про своїх батьків, яких вона так любить. Якщо вона помре тут, сьогодні, чи помітять вони це? Дзеркальна копія й далі буде продовжувати свій безглуздий маскарад, і поступово до них почне доходити, що дівчинка, яка здавалася їхньою донькою, поводиться неприродно. Вони помітять штучність у її діях, але все одно вважатимуть, що це вона. І проживуть решту життя з думкою, що донька зовсім їх не любить.

Стефані не хотілося прирікати батьків на таке. Вона знала, що дійсно помре. Треба розвернутися просто зараз і бігти, бігти геть звідси. Це не її справа. Це не її світ. Як казав Страхопуд під час першої зустрічі, Ґордон уже втратив своє життя через це безглуздя. Чи їй так хотілося приєднатися до дядька?

Стефані не почула його. Не почула кроків, навіть коли він наблизився настільки, що міг би простягнути руку й торкнутися її волосся. Стефані не побачила його постаті краєм ока, не помітила тіні або віддзеркалення, бо він хотів лишитися непоміченим, і це йому вдалося. Але поки він повільно наближався за її спиною, дівчинка відчула його присутність, відчула, як повітря здіймається ледь помітними брижами, що торкаються її рук. Стефані навіть не озирнулася — вона просто знала.

Дівчинка перекидом кинулася вперед. Черептон і Таніта обернулися.

Перед ними стояв білий сікач. Безмовний, наче привид. Смертоносний, наче чума.

— Валькіріє, — мовила Таніта спокійним, рівним голосом. — Ховайся за мене.

Стефані посунула назад. Сікач спробував її перехопити.

— Я стримаю його, — мовила Таніта, не зводячи очей зі свого супротивника. — Зупиніть Змієсерда.

Дівчина витягла свій меч і почула, як Черептон разом зі Стефані поквапилися геть. Білий сікач потягнувся рукою за спину й дістав косу.

Таніта ступила до нього.

— Я наказала тобі відвернути увагу порожнеців, правда? — спитала вона. — Ти був одним із сікачів, яких приставили до нас.

Він не відповів. Навіть не ворухнувся.

— Якщо це бодай щось для тебе важить, —правила своєї дівчина, — вибач за те, що з тобою трапилося. Це було необхідно. І, від щирого серця, вибач за те, що трапиться з тобою. Але це теж необхідно. — Сікач почав розкручувати косу, і Таніта скинула брови. — Ну що, ходи-но сюди, якщо такий крутий.

Сікач зробив випад, Таніта блокувала його і стрибнула на супротивника, розрізаючи повітря мечем. Вояк відкотився назад і парирував, змахнувши косою над головою дівчини. Її меч зіткнувся з ворожим лезом, потім із древком коси. Лезо суперника знову зайшло на ефес меча, а далі зіткнулося зі вкритими лаком піхвами, які Таніта ще тримала в лівій руці.

Дівчина оминула його захисну стійку, тримаючись якомога ближче, аби зберегти перевагу, — так він не зможе маневрувати косою.

Сікач блокував атаки із блискавичною швидкістю, але все ж перебував у захисній позиції. Врешті-решт один із її випадів сягнув цілі. Меч розітнув бік суперника, і той відступив. Таніта поглянула на кров, що проступила на його білому вбранні, й усміхнулася ворогові. Наступної миті кров почала темнішати, і червона пляма перетворилася на чорну. Усмішка зблідла на обличчі Таніти. Кровотеча раптом припинилася.

Поки сікач наближався, дівчина позадкувала, відчинивши двері за спиною.

Кімната, до якої вона потрапила, була заповнена клітками, у яких стояли й сиділи чоловіки та жінки. Таніта одразу зрозуміла, що то була за кімната — в’язниця Святилища. У цих клітках тримали гірших із найгірших злодіїв. Клітки блокували їхні магічні сили, але підтримували життєві. Таким чином ані Старійшинам, ані сікачам не доводилося їх годувати та поїти. Компанію цим злочинцям складали лише вони самі. А коли один сусід божевільніший та егоїстичніший за іншого, світ перетворюється на справжнісіньке пекло.

Сікач невідступно слідував за дівчиною вниз сходами, від зіткнення їхньої зброї увсебіч розліталися іскри.

Спочатку в’язні, що спостерігали за бійкою, геть заплуталися. Сікачі були їхніми наглядачами, проте цей носив білу форму, і вони відчули в ньому щось споріднене. Тому злочинці почали волати й заохочувати сікача, поки Таніта відступала назад. Зусібіч її оточували вороги.

Дівчина блокувала удар, але травмований зап’ясток нагадав про себе. Сікач скористався перевагою й рубанув косою по її животу. Пролилася кров. Таніта скривилася від болю. Під неймовірно швидким натиском сікача вона відступала все далі, ледь встигаючи тримати оборону.

В’язні гиготіли й насміхалися, тягнучи до неї руки крізь ґрати, хапали за волосся, намагалися подряпати шкіру. Один із них стягнув з неї плащ, і Таніті довелося підкинути меч із піхвами в повітря, вивільнивши руки з рукавів, та спіймати свою зброю до того, як сікач встиг наблизитися на достатню для небезпечного маневру відстань.

Білий вояк зробив черговий випад, Таніта блокувала його піхвами й атакувала, але суперник крутонув косою, відбивши удар.

Дівчина відстрибнула назад, оступилася й ледь встигла відкотитися геть, коли лезо коси впилося в підлогу в тому місці, де ще мить тому була вона.

В’язні вибухнули реготом, коли Таніта обернулася й побігла до стіни. Сікач не відступав. Таніта стрибнула на стіну і продовжила бігти вниз головою. Вона перетнула стелю, обмінюючись ударами із сікачем унизу. Йому доводилося йти задом наперед, аби захищатися й атакувати над своєю головою.

Сікач рубонув повітря, але не поцілив. Дівчина скористалася шансом. Вона вдарила його ліву руку піхвами, і нападник від болю розче-пив пальці. Войовниця перекрутилась у повіт-рі, приземлившись до того, як сікач встиг оговтатися, і вихватила косу з його рук. Удар ногою — і супротивник подався назад. Не гаючи часу, Таніта щосили штрикнула його мечем.

В’язні перестали глузувати. Сікач зробив крок назад.

Таніта змахнула косою, втопивши лезо в його грудях. Сікач впав на коліна, чорна кров фонтаном пролилася з рани на підлогу.

Дівчина подивилася на ворога і відчула на собі його погляд крізь шолом. А потім сікач важко осів на підлогу, його плечі опустилися, а голова схилилася вперед.

В’язні розчаровано бурмотіли, так і не побачивши її смерті. Таніта витягла свій меч із тіла сікача, підхопила піхви і побігла до сходів. Вона почула гуркіт із боку Вмістилища, тому прискорилася. Тієї миті, коли дівчина дісталася горішньої сходинки, один із в’язнів раптом роз-сміявся.

Таніта обернулася — білий сікач стояв на підлозі та витягував косу зі своїх грудей. «Його неможливо зупинити, — подумала вона. — Як і Змієсерда. Його неможливо зупинити». Зробивши останні кроки до дверей, вона вже потягнулася, аби прочинити їх, як раптом їй перехопило подих.

Таніта спинилася. Напруживши всі сили, вона спробувала примусити своє тіло ворухнутися, але воно не слухалося. Поглянула вниз — і побачила вістря коси, що стирчало в неї з грудей.

Проклинаючи себе, дівчина обернулася й побачила, як сікач підіймається сходами. То був звичайний кидок. Таніта ледь не розсміялася від розпачу. Правиця оніміла, меч випав із ослаблих пальців. Сікач підійшов до неї й схопився за древко коси. Він повільно обходив довкола жертви, тягнучи за собою косу й не зводячи з обличчя дівчини погляду, наче закарбовуючи її біль у пам’яті.

Єдиний його порух — і вона опустилася на коліна. Таніта важко видихнула, коли сікач витягнув зброю, і побачила власну темно-червону кров, що змішалася з чорною кров’ю на лезі. Сили покидали її тіло. Їй не вдасться захистити себе.

Сікач заніс косу. Готова до смерті, Таніта підвела погляд і раптом усвідомила, що, обходячи навколо неї, ворог ступив через поріг і тепер стояв у коридорі.

З останніх сил вона подалася вперед, ляснувши дверима просто по його шолому і притиснувши до них руку, прошепотіла: «Перешкоджай!» Сяйво розповсюдилося дверима саме тоді, коли сікач спробував вибити їх з іншого боку.

Вона не впоралася. Їй вдалося затримати ворога, але не спинити його, і тепер у Змієсерда знову був вірний білий собака.

Таніта спробувала підвестися на ноги, але тіло не витримало такого напруження. Вона впала. Злочинці захоплено спостерігали за нею зі своїх кліток. А коли кров почала струменіти крізь її туніку, в’язницю сповнив шепіт безлічі голосів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Перед ними стояв білий сікач. Безмовний, наче привид. Смертоносний, наче чума.

— Валькіріє, — мовила Таніта спокійним, рівним голосом. — Ховайся за мене.

Стефані посунула назад, допоки не опинилася біля Черептона.

— Я стримаю його, — мовила Таніта. — Зупиніть Змієсерда.

Вона витягла свого меча. Сікач дістав косу.

Стефані відчула, як Черептон торкнувся її руки, і вони побігли.

— Тобі доведеться піти за Посохом, — прошепотів Черептон, поки вони підтюпцем бігли коридором. — Ти можеш до нього наблизитися, а я ні. Не надто хитрий план, але іноді найпростіша думка найкраща.

Вмістилище було просто попереду. Вони збавили темп. Черептон схопив дівчинку за руки й обернувся до неї.

— Слухай сюди. Якщо щось піде не так, якщо ми втратимо ефект несподіванки, я хочу, аби ти забиралася геть звідси. Що б не трапилося зі мною, я хочу, аби ти дала драпака, розумієш?

Стефані ковтнула слину.

— Так.

Черептон помітно завагався.

— Змієсерд використав моїх дружину і дитину як зброю проти мене. Він вбив мою родину. Валькіріє, якщо ти помреш, це буде твоя смерть, і тільки твоя.

Вона кивнула.

— Валькіріє Веремія, — промовив Черептон, — мені було надзвичайно приємно познайомитися з тобою.

Дівчинка подивилася на детектива.

— Навзаєм.

Стефані була певна: якби в нього були губи, він би усміхався.

Напарники підкралися до прочинених дверей, і дівчинка побачила Змієсерда зі спини. Він із Посохом у руках повільно наближався до Книги Імен. За ним спостерігав Саґасіус Том, також розвернувшись спиною до дверей.

— Не бачу містера Блісса, — прошепотіла Стефані, і Черептон похитав головою: мовляв, я теж.

Дівчинка трохи завагалася, а потім перетнула поріг і прокралася ліворуч. Вона дісталася до важкого стола, на якому була купа артефактів, та причаїлася там. Змієсерд зупинився. На мить Стефані здалося, що він викрив її присутність, але маг раптом розвернувся та покрокував назад, хитаючи головою.

— Усе ще занадто потужний, — мовив він.

— Бар’єр ослаблений настільки, наскільки це можливо, — зазначив Саґасіус Том. — Я гадав, що після смерті Меріторіуса і Морвени він перестане бути перепоною. Але ж я не можу скасувати своєї участі в накладанні закляття, якщо решта не приєднається до церемонії.

Змієсерд порівнявся з Томом і звів брови.

— Тоді, можливо, не варто було нам їх вбивати.

— Я їх не вбивав! — заперечив Том. — Це ти зробив!

Стефані виповзла з-за стола. Змієсерд вибухнув сміхом.

— Можливо, я й перетворив Старійшин на купку пороху, але це ти все підготував, Саґасіусе, ти привів їх туди. Зрештою, ти їх зрадив.

Том різко обернувся до Змієсерда, тицьнувши в нього пальцем.

— Неправда! Це їхня слабкість призвела до такого падіння, їхня непередбачливість. Старійшини володіли усіма можливими силами на світі, але витрачали їх намарно!

— Донедавна я й уявити не міг, що ти такий амбітний...

— Ніхто не міг. «Саґасіус Том, — говорили вони, — ні на що не здатний. Не найсильніший, не наймудріший... Ніхто». Протягом років люди недооцінювали мене. Настав час, аби вони визнали мою справжню силу.

Стефані стала навкарачки і поповзла далі. Вона ховалася в тіні, у її бік ніхто не дивився, але якби хтось із чаклунів озирнувся, то міг би раптом її побачити. Стефані не збиралася покладатися на випадковість.

— Я змушу їх заплатити, — говорив Том. —Усіх, хто будь-коли сумнівався в мені. Їхня кров затопить вулиці міста.

— Як драматично, — сказав Змієсерд і підвів руку. Стефані побачила, як Книга здійнялася з п’єдесталу, на мить зависла у повітрі, а потім зі стукотом впала назад.

— Я ж казав тобі, це не спрацює! — вигукнув Том. — Справа в іншому — наскільки ти можеш наблизитися, аби отримати її. Ця відстань не обов’язково має бути фізичною, це взагалі не фізичний бар’єр, а психологічний!

Стефані затамувала подих. Вона ховалася за колоною поряд із чарівниками. Голос Змієсерда прозвучав так близько, ніби він промовляв просто їй у вухо:

— Тобто поки лишаєшся ти, останній зі Старійшин, цей бар’єр неможливо ослабити, аби я пройшов крізь нього, так?

— Так, але це не моя провина! Я зробив, що зміг!

— О, так, дійсно. Але є ще одна річ, яку ти можеш зробити, аби допомогти мені у вирішенні цієї невеличкої проблемки.

— Про що ти говориш? — спитав Том. Раптом його звичний голос змінився нажаханим лементом. — Що ти робиш? Забери від мене цю штуку, Змієсерде! Я попереджаю тебе...

Спалахнула чорна блискавка, і залу накрила тиша.

Наступним, що почула Стефані, були кроки Змієсерда. Визирнувши, вона побачила, як той повільно прямує до Книги. Для Стефані це був єдиний шанс.

Дівчинка обережно вибралася з-за колони, не зважаючи на свіжу купку праху під ногами. Підійти достатньо близько, не викривши себе, було неможливо. Він почує або відчує її. Але Змієсерд вже не так міцно стискає Посох у руках…

Стефані примружилася й подалася вперед.

Чаклун почув її та вже обертався, але дівчинці було все одно. Посох поволі підвівся, чорний кристал почав блискотіти. Вона зігнула пальці, потім розкрила долоню та штовхнула повітря — і потужний струмінь вибив Посох із рук Змієсерда. Досконала зброя відлетіла і врізалася в дальню стіну.

Змієсерд зашипів від люті. І цієї миті залою пролунала пісня Посоха, звіщаючи про появу Черептона. Детектив стрибнув, повітря довкола нього засвітилося — і він кулею полетів уперед, блискавично долаючи відстань до ворога. Черептон врізався у Змієсерда та збив його з ніг.

Супротивники влетіли у п’єдестал і завалили його. Книга впала на підлогу. Черептон устиг підвестися першим, схопив Змієсерда, пожбурив його в колону та вмазав добрячого стусана, від якого голова лиходія подалася назад.

Змієсерд замахнувся, але детектив перехопив зап’ясток нападника, відступив убік, а потім пірнув під його лікоть. Обернувшись, він вивернув руку мага, і залою пролунав гучний хруст.

Змієсерд заволав від болю і спробував викликати пурпурову пару, проте Черептон відбив його руку та завдав удару в шию. Змієсердові перехопило подих. Він позадкував, але детектив потужним копняком вибив землю йому з-під ніг.

— Ти ніколи не міг пристойно битися, — сказав Черептон, нависнувши над ним. — Та нащо тобі це? Нащо, коли в тебе є посіпаки, ладні воювати замість тебе. Де ж вони зараз, Нефаріане?

— Вони мені не потрібні, — пробурмотів маг. — Мені ніхто не потрібний. Я розчавлю тебе самотужки. Перетворю твої кістки на порох.

Черептон нахилив голову:

— Допоки поруч немає твоєї особистої армії у тих моднявих костюмах, щось я в цьому не впевнений.

Змієсерд швидким порухом підвівся й кинувся на детектива, але той зустрів ворога копняком і втопив кулак у його плече. Змієсерд впав на коліна.

Стефані хотіла дістатися Посоха, доки маг не оговтався. Вона намагалася щонайшвидше доповзти до цілі, аж раптом просто перед собою побачила відкриту Книгу Імен. Єдиний погляд на сторінки — і рядки імен замерехтіли перед її очима. Там також було її власне ім’я, але дівчинці довелося відірватися від Книги, коли вона почула стогін Черептона.

Змієсерд усе ще стояв на колінах. Його губи рухалися, а стіна за спиною Черептона несподівано ожила, схопивши детектива своїми кам’яними руками й тягнучи його до себе. Крутій вимушено відступив від ворога, і Змієсерд підвівся на ноги. Глухий тріскіт і ляскіт сповістив про те, що кістки мага вправилися й зрослися.

— То куди поділися твої жарти у стилі «я такий розумака», детективе?

Черептон марно намагався дати відсіч дюжині рук, що стискали його.

— У тебе величезні вуха, — встиг промовити він перед тим, як руки затягли його всередину стіни.

Коли Черептон зник, Змієсерд озирнувся довкола і побачив Стефані, яка була вже дуже близько до Посоха. Він випростав руку, і пурпурові щупальці обвилися довкола зброї. Змахнувши рукою, чаклун потягнув Посох до себе, але Стефані метнулася вперед і встигла перехопити його.

Дівчинка злетіла у повітря, але не розчепила пальців. Зрештою щупальці розвіялися, перетворившись на пару, і вона разом із Посохом впала на підлогу. Наступної миті почувся гуркіт. Озирнувшись на звук, Стефані побачила, як на неї зі свистом летить стіл. Дівчинка не встигла ухилитися, і він на повній швидкості врізався в неї.

Стефані скрикнула, випустила Посох із рук і схопилася за зламану ногу. Вона заплющила очі, аби стримати сльози, що проступили від болю, а коли розплющила їх знову, то побачила, як до Вмістилища заходить містер Блісс.

— Де ти був? — прошипів Змієсерд.

— Мене затримали, — пояснив чоловік. — Але ти, здається, непогано впорався і без мене.

Змієсерд примружив очі.

— Звісно. І все ж лишилося розібратися з останнім ворогом.

Містер Блісс поглянув на Стефані.

— Ти збираєшся її вбити?

— Я? О, ні. Це ти її вб’єш.

— Перепрошую?

— Якщо хочеш приєднатися до тріумфу сьогоднішньої ночі, тобі доведеться трохи забруднити руки у крові.

— Ти хочеш, аби я вбив неозброєну дитину? — із сумнівом перепитав містер Блісс.

— Сприймай це як перевірку твоєї відданості нашим володарям. Це ж не проблема для тебе, правда?

Містер Блісс кинув на нього холодний погляд.

— У тебе є зброя для цієї справи чи мені до смерті забити дитину величезною палицею?

Змієсерд витягнув кинджал із кишені плаща і простягнув його чоловікові. Містер Блісс схопив зброю та зважив у руці. Стефані відчула, як у неї пересохло в горлі.

Містер Блісс поглянув на дівча, не зронивши жодного слова. Він лише зітхнув і заніс над нею кинджал. Стефані відвернулася...

...і почула регіт Змієсерда.

Дівчинка озирнулася. Кинджал навіть не торкнувся її. Він лежав у Змієсердовій долоні — той встиг спіймати зброю раніше, ніж вона пробила його ліве око.

— Я так і думав, — сказав Змієсерд.

Містер Блісс налетів на нього, але маг швидко скинув рукавичку, націлив червону правицю на суперника, і той повалився на землю. Змієсерд сповна насолодився його криками від болю і тільки потім опустив руку. Містер Блісс голосно видихнув.

— Я не сумнівався, що ти збираєшся мене вбити, — проказав Змієсерд, наближаючись до нього. — Не сумнівався, що ти хочеш роздерти мене на шматки. І я знав, що завдяки своїй легендарній силі ти міг би легко це зробити. Але скажи мені, Бліссе, яка користь із тієї сили, коли ти не можеш наблизитися до мене, аби скористатися нею?

Містер Блісс спробував підвестися, але його ноги затремтіли, і він знову звалився на підлогу.

— Цікаво, — правив своєї Змієсерд, — нащо ти мене обманював? Нащо всі ці проблеми? Чому ти просто не пішов до команди детектива?

Містер Блісс спромігся похитати головою.

— Можливо, нам не вдалося б тебе зупинити, — відповів він. — Знаєш, Змієсерде... У тебе завжди є план про всяк випадок. Ти надто... небезпечний... надто непередбачуваний. Мені треба було впевнитися, що ти заволодієш Посохом.

— І чому ж так? — посміхнувся Змієсерд.

Містер Блісс відповів на це змученою і виснаженою посмішкою.

— Бо щойно ти отримав Посох, ми змогли передбачити твої дії.

— То ви передбачили мою невразливість? —розсміявся Змієсерд. — Що ж, чудова робота.

— Невразливих не існує, — прошепотів містер Блісс.

— Твоя правда, — знизав плечима Змієсерд. — Ти точно до них не належиш.

Чаклун знову звів свою червону правицю, і Стефані з жахом спостерігала, як містер Блісс б’ється в агонії. Його волання стало ще голоснішим. Коли здалося, що він вже більше не витримає, Змієсерд підхопив супротивника, натиснув на нього обома руками, довкола яких зібралася пурпурова пара, — і містера Блісса догори ногами відкинуло на стелажі, що стояли в іншому боці кімнати. Вдарившись об них, він більше не підвівся.

Змієсерд повернувся до Стефані.

— Вибач за це втручання, — мовив він, вчепившись у її куртку та піднімаючи Стефані у повітря. Права нога дівчинки безвольно повисла. Біль затьмарив усе навколо. — Як ти це зробила? Як тобі вдалося дістатися так близько і не здійняти тривоги Посоха? Якась магія, про яку я ще не знаю?

Стефані не відповіла.

— Міс Вереміє, я знаю, що ти намагаєшся це приховати, але я бачу жах у твоїх очах. Ти ж не хочеш загинути сьогодні, правда? Звісно ж, не хочеш. У тебе ще ціле життя попереду. Якби ти тільки трималася подалі від усього цього, якби тільки не намагалася з’ясувати причину смерті свого дядька, тебе б зараз тут не було. Твій дядько був упертою людиною. Якби він просто віддав мені ключ, як я просив, ти б не потрапила в таку халепу. Розумієш, він перешкоджав усім моїм планам, спричинив купу проблем. Безліч людей загинуло через нього.

Обличчя дівчинки перекосилося від люті.

— Не смій звинувачувати мого дядька у всіх убивствах, які ти скоїв!

— Я не хотів цього. Не хотів сутички. Я лишень волів позбутися Старійшин і забрати Книгу. Уявляєш, як просто? Але ні, замість цього мені довелося долати справжні ріки крові та гори тіл. Усі ці смерті — на совісті твого дядька.

Стефані відчула, як крижана ненависть починає розливатися її тілом.

— Але ж тобі необов’язково помирати, міс Вереміє. Ти можеш пережити це. Знаєш, у тобі щось є. Гадаю, тобі сподобається новий світ Безликих.

— Я так не думаю, — тихо заперечила Стефані.

Змієсерд лише усміхнувся і нахилився до неї.

— Ти можеш вижити... Якщо скажеш, як тобі вдалося наблизитися до мене, оминувши Посох.

Не маючи жодної зброї, Стефані плюнула йому в обличчя. Маг зітхнув і пожбурив дівчинку в колону. Усе її тіло пронизав нестерпний біль.

Стефані не вдавалося зосередити погляд. Біль зникав, відпливав кудись у далечінь. Голос Змієсерда долинав до неї так, ніби їх розділяла стіна.

— Зрештою, яка різниця. Я збираюся перетворити все населення цієї планети на своїх рабів, і тоді вже не буде жодних секретів. Я оволодію всіма магічними знаннями. А коли повернуться Безликі, світ перетвориться на суцільну темряву.

Змієсерд підійшов до Стефані, яка бачила краєм ока його розмитий силует. Вона мала підвестися. Вона мала позбутися цього стану. Біль. Треба впустити його в себе. Зараз він ховався десь на задвірках свідомості — Стефані ж мусила дати болю сповнити усе своє єство.

Дівчинка сконцентрувалася на нозі. Її почало лихоманити, біль простромив тіло, і що вище він рухався, то яснішими ставали її думки. А потім біль нахлинув на неї суцільним потоком, вдарив Стефані на повну силу, і їй довелося закусити губу, аби не розплакатися.

Підвівши погляд, вона побачила, як Змієсерд підходить до Книги. Вчіпившись за край стола, дівчинка підвелася на здорову ногу, схопила перше, що потрапило під руку — склянку з невідомою зеленою рідиною, — і пожбурила нею в чаклуна. Склянка врізалась у спину Змієсерда й розбилася. Рідина перетворилася на пару, що розчинилася у повітрі. Розлючений маг обернувся.

— Моя люба, ти спричиняєш забагато проблем, — із цими словами він підвів свою червону правицю.

Раптом звідкись позаду дівчинки знову пролунав спів Посоха. Наступної миті Черептон пробив стелю й приземлився поруч зі Змієсердом. Детектив озирнувся навкруги.

— Ну що, — мовив він, — я повернувся.

— Еге ж, — погодився Змієсерд, і Черептон перевів погляд на нього.

Маг ударив Черептона ногою у стегно, і детектив зашипів від болю. Він спробував підвестися, але Змієсерд вхопився за його череп обома руками і вдарив коліном туди, де мала бути скроня. Черептон розтягнувся на підлозі.

Змієсерд перевів погляд на Стефані, а потім — на підлогу за її спиною. Обернувшись, дівчинка побачила Посох. Вона кинулася за ним, але пурпурові щупальці обвилися довкола її талії та відштовхнули назад. Стефані приземлилася на зламану ногу і закричала від болю, що пронизав її тіло.

Змієсерд перевів щупальці на Посох, притягнув його до себе, схопив вільною рукою та змахнув ним, спрямувавши чорну блискавку з кристала на Черептона. Детектив ухилився, і частина стіни за його спиною перетворилася на порох. Черептон витягнув револьвер і вистрелив, розрядивши майже весь барабан у груди супротивника.

— Усе ще граєшся зі своїми іграшками, — потішився Змієсерд. Постріли не завдали йому шкоди. — Як винахідливо.

Черептон обходив його по колу. Змієсерд опустив Посох, тримаючи його на рівні стегон.

— Тебе зупинять, — мовив Черептон. — Завжди знайдеться хтось, хто зупинить тебе.

— О, мій старий вороже, цього разу все інакше. Ті часи давно минули. Хто посміє постати проти мене? Хто ще лишився? Пам’ятаєш часи, коли ти був людиною? Справжньою людиною, а не тим посміховиськом, що зараз стоїть переді мною. У тебе була ціла армія людей, готових битися й померти за тебе. Ми хотіли повернути Безликих, аби поклонятися їм, як богам. Ви ж хотіли утримати їх подалі, аби паразити під назвою «людство», ці примітивні створіння, змогли жити й процвітати. Що ж, вони пожили, отримали свій розквіт, — тепер їхній час добігає кінця.

Черептон знову натиснув на спусковий гачок. Із грудей Змієсерда пролилася чорна кров, але наступної ж миті рана затягнулася. Маг розсміявся:

— Ти завдав мені стільки неприємностей упродовж багатьох років, детективе, що мені майже соромно класти цьому кінець.

Черептон запитально нахилив голову:

— То ти визнаєш свою поразку?

— Мені цього не вистачатиме, — зізнався Змієсерд. — Якщо тобі від того буде легше, можеш сприймати миттєву смерть як подару-нок. Не впевнений, що тобі сподобається новий світ, створений моїми господарями та володарями.

— То як ти збираєшся мене вбити? — спитав Черептон, випустивши револьвер і простягнувши руки. — Цією іграшкою? Або ж за допомогою одного з твоїх нових прийомів?

— Я дійсно дещо розширив свій арсенал, —усміхнувся Змієсерд. — Радий, що ти помітив.

— А ще ти знову заграєш із некромантією.

— Звичайно. Мій власний сікач! Такий має бути в кожному домі.

— Спритний хлопець. Його не так просто спинити, — сказав Черептон. — Я спробував усе, що знаю, але він щоразу підводився.

Змієсерд вибухнув реготом.

— Знаєш, є стара некромантська приказка: неможливо вбити те, що вже померло.

Черептон нахилив голову.

— То він зомбі?

— О ні, я б не став паскудити руки об такі жалюгідні техніки. Він здатний відновлюватися, зцілювати себе. Важка робота, що потребує вдосконалення, але я завжди доводжу справу до кінця.

— Звісно ж, — промовив Черептон. Якісь нові нотки пролунали в його голосі. — Медичне обладнання на складі… Сікач був тестовим зразком, аби перевірити процес. А потім ти зробив те саме із собою.

— Овва, великий детектив нарешті щось з’ясував!

— Відкинемо жарти, Нефаріане. Сікач — це зомбі, як і ти.

Змієсерд похитав головою.

— То це і є твої останні слова, такі жалюгідні образи? Я сподівався на більше. Щось глибше. Можливо, на вірш... — Він підвів Посох. — Просто хочу, аби ти знав: цей світ стане трішки не таким дивним без тебе.

Стефані гукнула детектива, коли той пірнув убік. Змієсерд розсміявся, і чорна блискавка злетіла з Посоха, але Черептон схопив Книгу Імен і підняв її, наче щит.

Чорна блискавка влучила в Книгу, і вона розчинилася у хмарі пороху.

— НІ! — заволав Змієсерд. — НІ!

Стефані не могла відірвати погляду від Книги Імен, яку не могли знищити Старійшини, а тепер вона піском осипалася з пальців Черептона. Кинувшись уперед крізь пилову завісу, детектив саме в цю мить завдав удару Змієсердові. Посох упав на підлогу й відкотився геть. Пальці Змієсерда зчепилися довкола шиї Черептона, відштовхуючи його голову назад.

— Ти знищив її! — прошипів маг. — Ти знищив усе, жалюгідний ти покидьку!

Черептон втопив кулак в обличчя Змієсерда, і той розчепив руки. Але другий аперкот знов дістав голову мага. Змієсерд у відповідь поцілив у Черептона пурпуровою парою.

Детектив боком приземлився на підлогу, швидко відкотився та підвівся на ноги. Його суперник тим часом спрямував пурпурне щупальце вслід за Посохом. Воно майже дісталося цілі, коли Черептон потужним струменем повітря розвіяв чари та відштовхнув Посох далі.

Детектив зосередив полум’я в долоні та пожбурив ним у Змієсерда, який ледь устиг ухилитися. Куля вибухнула за спиною мага, і той знову зашипів, повільно відступаючи. Наступної миті струмені магічного вітру влучили у спину Змієсерда, і він влетів у стіну. Втім маг не впав на землю — простягнута рука Черептона тримала його в повітрі.

— Я тебе знищу, — прогарчав Змієсерд. Його смарагдові очі несамовито палали ненавистю. — Я вже знищив тебе одного разу, то ж знищу й знову!

Маг спробував підвести правицю. Черептон посилив тиск на супротивника, але Змієсерд відмовлявся визнати поразку. Пальці його червоної правиці вказали на Черептона.

— Помри, — прошепотів Змієсерд.

Детектив трохи схилив голову праворуч і не впав. Обличчя Змієсерда спотворилося від люті.

— Помри! — заволав він.

Черептон так само стояв на місці.

— Здається, нарешті, знайшлося дещо, що твоя рука не здатна вбити.

В отворі дверей з’явився якийсь силует, і в залі пролунав регіт Змієсерда, що щирив зуби й плювався слиною. Через поріг переступив білий сікач.

— То ти невразливий для моїх сил... Гаразд. Його коса розтрощить твої кістки. Коли він закінчить із тобою, ти перетворишся на суцільний мотлох. Сікачу, в атаку!

Але сікач стояв на місці, і впевненість Змієсерда почала згасати.

— Що ти робиш? Вбий його!

Білий сікач забарився ще на мить, а потім повільно покрокував геть.

Скажений крик ледь не вивернув Змієсерда навиворіт.

— Ти програв, Нефаріане, — сказав Черептон. — Навіть твій посіпака залишив тебе. Навіть він визнає твою поразку. Я арештовую тебе за вбивство, за спробу вбивства, за приховування факту вбивства і... Не знаю, за розкидане сміття.

Змієсерд спересердя сплюнув.

— Ти ніколи не пересилиш мене. Я завжди знайду спосіб приректи тебе на страждання.

І тоді погляд його зелених очей зосередився на Стефані, що все ще лежала на підлозі.

— Не смій, — промовив Черептон, але маг уже підводив правицю. — Змієсерде, не смій!

Біль, сильніший за будь-що на світі, пронизав тіло дівчинки, і вона закричала. Змієсерд стиснув пальці, і біль посилився, перетворюючи крик на волання, а волання — на безмовну агонію. Стефані скрутилася від страждань, відчуваючи, як щось холодне розходиться тілом, починаючи з живота. Жадане заціпеніння, що притлумлювало біль, який розливався її кінцівками, стискалося довкола серця й прослизало до її думок. Тепер усе здавалося несуттєвим, довкола були лише туманні силуети Змієсерда і Черептона, віддалений голос детектива, який кликав її, але й він поволі згасав. Тепер — жодного болю. Жодних звуків. Повіки дівчинки ледь тріпотіли. Змієсерд вишкірився. Черептон випростав вільну руку, і щось попливло до нього в повітрі. Усе рухалося так повільно...

Посох. Це був Посох, і пальці Черептона зчепилися довкола нього. Детектив підвів руку й поцілив Посохом у Змієсерда. Маленький кристал почав світитися. Світло перетворилося на темряву, а потім щось розрізало повітря.

Холод уже цілком поглинув дівчинку, усе в ній заціпеніло. Останні рештки її свідомості, її власного буття відпливали геть. Їй було все одно: хай пливуть. Їй було абсолютно однаковісінько.

Вишкірене обличчя Змієсерда. Його очі. Посмішка. Зуби. Шкіра, зморщена від дикої насолоди. Шкіра, що почала повільно змінюватися. Ось вона висихає, починає тріскатися… Божевільна посмішка згасає, смарагдові очі втрачають блиск, затьмарюючись... Змієсерд перетворився на порох, який осипався на підлогу.

А ще був дзенькіт у вухах. Пальці дівчинки зчепилися, тепло хвилею повернулося до її тіла, серце знову забилося в грудях, легені жадібно вдихнули повітря, і Стефані зітхнула.

Черептон кинувся до неї та сів на коліна поруч.

— Із тобою все гаразд? — спитав він, але Стефані могла лише тремтіти. Зламана нога нагадала про себе, і дівчинка зашипіла від болю. Але це був стерпний біль. Добрий біль.

— Нумо, — промовив Черептон, обережно взявши напарницю під руку. — Вибираймося звідси.

Стефані сперлася на детектива всією вагою, і він потягнув її до коридору. Коли вони проходили повз в’язницю, двері прочинилися і звідти випала Таніта. Стефані поглянула на закривавлену подругу, яка стогнала на підлозі.

— Таніто?

Дівчина підвела голову й пробурмотіла:

— О, супер. Ти жива.

Черептон потягнувся за Танітою, обережно поставив її на ноги, а потім, підтримуючи, повільно вивів обох дівчат до передпокою. Ледь пересуваючи ноги, вони піднялися сходами і покрокували крізь музей воскових фігур.

Дощ назовні вже вщух. Біля своєї автівки на них чекала Порцеляна Журба. Коли вони підійшли настільки близько, що Стефані змогла розгледіти її вишукані сережки, жінка промовила:

— Здається, у вас бували й кращі часи.

— Твоя допомога не завадила б, — зауважив Черептон, зупинившись навпроти неї.

Порцеляна знизала своїми тендітними плечима:

— Я знала, що ви все владнаєте і без мене. Вірила у вас. Змієсерд?..

— Перетворився на порох, — відповів Черептон. — Забагато планів, забагато афер. Рано чи пізно вони б знищили самі себе. У цьому завжди була проблема Змієсерда.

— Як тобі це вдалося?

— Він жадав безсмертя, тому став живим мерцем.

Порцеляна усміхнулася.

— Ага. І оскільки Посохом можна скористатися лише тоді, коли його попередній власник помер, чи, у нашому випадку, став живим мерцем…

— Я забрав Посох і використав його проти Змієсерда, — із цими словами Черептон підняв Посох догори. — Утім, із ним щось трапилося. У ньому більше немає сили.

Порцеляна забрала Посох і уважно роздивилася, обертаючи в руках.

— Його підтримувала Змієсердова ненависть. Вочевидь, атакувавши Нефаріана, він знищив сам себе. Мої вітання, Черептоне: ти спромігся зруйнувати абсолютну зброю. Тепер це не більше ніж прикраса.

— Прикраса, яку я хотів би отримати назад, — зазначив той, простягнувши руку. Жінка усміхнулася, ледь помітно нахиливши голову і глянувши на детектива краєм ока.

— Я куплю його в тебе, — мовила вона.

— Нащо він тобі здався? — спитав Черептон. — Від нього тепер жодної користі.

— Викликає ніжні почуття. Крім того, ти ж знаєш, яка я палка колекціонерка.

Детектив зітхнув.

— Гаразд, забирай.

І знову — та сама усмішка Порцеляни.

— Дякую. До речі, що з Книгою?

— Знищена.

— Як це на тебе схоже: руйнувати те, що не можна зруйнувати. У тебе якась жага до знищення, правда?

— Порцеляно, мої кістки втомилися...

— Тоді полишу тебе у спокої.

— Блісс усе ще там, — сказала Стефані. —Гадаю, він працював проти Змієсерда весь цей час. Не знаю, чи він вижив.

У мого братика чималий запас життєвих сил. Я особисто намагалася вбити його вже тричі, а він ніяк не хоче помирати.

Порцеляна сіла в автівку та поглянула на них крізь прочинене вікно:

 — До речі, вітаю усіх трьох. Ви щойно врятували світ.

Подарувавши їм чарівну посмішку, Порцеляна поїхала геть. Стефані, Таніта і Черептон усе ще стояли на місці. Небо поволі світлішало; перші промені ранкового сонця пронизували темряву.

— Знаєте, — стиха промовила Таніта, — у мене у спині величезна дірка.

— Вибач, — сказав Черептон і допоміг дівчатам сісти у «Бентлі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Десь далеко гавкав собака, десь сигналив водій, десь реготала галаслива компанія. Був вечір п’ятниці, і крізь відчинене вікно до Стефані долинали музика та уривки пісень із барів та пабів на центральній вулиці.

Стефані сиділа у своєму кріслі на коліщатках, поклавши ногу на ліжко. Черептон відвіз її до свого друга, буркотливого стариганя, який за годину «полагодив» зламану ногу. Зараз вона все ще погано згиналася, тож ходити Стефані не могла, але набряк уже зійшов. Якщо нога буде відновлюватися так швидко, то через кілька днів здаватиметься, наче переламу взагалі не було.

Стефані була зовсім не проти такого «періоду відновлення». Після того, з чим їй довелося мати справу цього тижня — неймовірні дива, магія, смерть, руйнація, — вона заслуговувала на невеличкий відпочинок.

Черептон Крутій сидів на підвіконні та розповідав, що відбувається у світі поза межами її спальні. Білий сікач наче розчинився у повітрі. Ніхто досі не зрозумів, як він зміг знехтуватиостаннім наказом свого володаря. Черептон припускав, що насправді сікачем міг керувати хтось інший, але з’ясувати, хто цей таємний володар, не вдалося. Змієсердові поплічники, що ненадовго виринули із забуття й завдали свого удару, знову зникли, коли новини про смерть мага розлетілися світом. Грандіозні плани Змієсерда провалилися, але через них загинуло багато сікачів, тож тепер тим, хто залишився, стало важче виконувати свої обов’язки.

— Як справи у Таніти? — спитала Стефані. — З нею все буде гаразд?

— Їй дуже пощастило, що вона вижила. Поранення серйозне, але Таніта — сильна дівчина, вона впорається. Відвідаємо її разом, коли відпочинеш.

— А Страхопуд? Є якісь зміни?

— Боюся, що ні. Він у безпеці, але... Ми не знаємо, як довго Страхопуд перебуватиме у цьому стані. На щастя, для нього час спливе майже миттєво. А нам доведеться зачекати. З іншого боку, тепер у Святилищі є новий, напрочуд цікавий експонат для Алеї Монументів.

— Хіба там є Алея Монументів?

— Ну, насправді ні. Але тепер, коли з’явилася перша статуя, саме час її заснувати.

— Що робитимуть із Радою Старійшин?

— Меріторіус був доброю людиною і найсильнішим Верховним магом. Інші європейські ради стурбовані вибором його наступника. Американці пропонують підтримку, японці надсилають делегації, аби допомогти нам навести лад, але...

— Звучить так, наче купа людей у паніці.

— І вони мають на це право. Наша система влади, система самоврядування доволі нестабільна. Якщо впадемо ми, то решта впаде слідом за нами. Нам потрібен сильний лідер.

— Чому б тобі не стати ним?

Детектив розсміявся.

— Тому, що мене не люблять, мені не довіряють, і до того ж — у мене вже є робота. Я ж детектив, пам’ятаєш?

Дівчинка стенула плечима.

— Аргументовано.

До неї знову долинула музика з пабу. Стефані задумалася про світ, у якому вона виросла, про те, наскільки він відрізнявся і водночас був схожий на світ, у який вона потрапила... І там, і там було місце для щастя та радощів, для горя та жаху, добра та зла, а також того, що існує між ними. Здавалося, усе це було порівну розподілено між звичайним світом і світом магії. І тепер обидва світи були частиною її життя.

— Як ти? — м’яко спитав Черептон.

— Я? Усе гаразд.

— Серйозно? Жодних нічних жахіть?

— Ну, може лише кілька, — визнала дівчинка.

— Вони завжди будуть з тобою, нагадуючи про твої помилки. Якщо ти зможеш проаналізувати свої жахіття, то певні висновки стануть тобі у пригоді.

— Обов’язково згадаю про це перед сном наступного разу.

— Добре, — сказав Черептон. — У будь-якому разі одужуй швидше. У нас попереду безліч таємниць, які треба розгадати, та пригод, які треба пережити. Крім того, мені потрібно, щоб моя напарниця і учениця була поруч.

— Учениця?

Він знизав плечима.

— Найближчим часом ситуація погіршиться, тому мені потрібен хтось, хто битиметься пліч-о-пліч зі мною. У тобі щось є, Валькіріє. Не можу достеменно сказати, що саме, але дивлюся на тебе і...

— ...і згадуєш себе в моєму віці?

— Гм-м-м? О, ні, взагалі-то, я хотів сказати, що в тобі є щось дратівливе; що ти ніколи не робиш так, як тобі наказують; що іноді мені доводиться сумніватися у твоїх розумових здібностях. Незважаючи на це, я навчатиму тебе, бо мені подобається, коли хтось волочиться за мною, наче маленьке цуценя. Тоді я починаю пишатися собою.

Стефані закотила очі.

— Ти такий бовдур.

— Не треба заздрити моїй геніальності.

— Ти можеш перестати вихвалятися хоча б на мить?

— Якби це тільки було можливо...

— У тебе завищена самооцінка як на чувака без внутрішніх органів.

— А ти надто критична як на дівчинку, яка не може підвестися на ноги і не впасти.

— Моя нога загоїться.

— А моя самооцінка розквітне ще яскравіше. Яка з нас чудова команда!

Стефані мимоволі розсміялася.

— Гаразд, а тепер забирайся. Незабаром сюди прийде мама.

— Перш ніж я піду...

— Так?

— Не хочеш продемонструвати мені результати своїх тренувань? Ти ж до смерті жадаєш похизуватися ними з тієї самої миті, як я постукав у вікно.

Стефані глянула на нього і звела брови, вдаючи здивування, але детектив мав рацію. Перевага «періоду відновлення» полягала ще й у тому, що тепер у неї було вдосталь часу, аби вдосконалити свої здібності, і останні кілька днів не минули намарно.

Стефані клацнула пальцями — і маленьке полум’я спалахнуло в її долоні. Вона дивилася, як вогонь мерехтить і танцює у неї в руках, а потім підвела погляд на Черептона і посміхнулася.

— Магія, — промовив детектив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.