Cерія «Нова школа»

Довідкове видання

Копієвська Людмила Анатоліївна

Приходько Вікторія Володимирівна

100 тем. Українська література

© Копієвська Л. А.,

    Приходько В. В., 2020

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн обкладинки, 2020

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7661-74-9

Аннотація

Довідник містить матеріал шкільного курсу, відібраний у 100 найбільш важливих тем. Інформація представлена в наочній формі, що дозволяє швидко знайти і запам’ятати необхідну тему.

Посібник відповідає чинній програмі МОН України. Надає можливість самостійно систематизувати знання, зосередити увагу на основних поняттях, термінах, визначеннях. Рекомендований для бліц-підготовки до уроків і контрольних робіт, а також до ДПА і ЗНО.

ПЕРЕДМОВА

Наразі українська освітня система перебуває на етапі створення нової української школи, що ґрунтується на формуванні в учнів ключових компетентностей, зокрема підвищення рівня володіння державною мовою й загальнокультурної грамотності, та покликана сприяти формуванню активної, інтелектуально й духовно розвиненої особистості. Ці завдання вирішуються на уроках української літератури.

Матеріали, що містяться в довіднику, відповідають чинній програмі Міністерства освіти і науки України з української літератури.

Важливою перевагою цього довідника є подання навчального матеріалу в наочно-схематичному вигляді за принципом: одна тема — одна сторінка (або один розворот). Такий виклад сприяє швидкому й ефективному запам’ятовуванню необхідних відомостей. Крім того, сучасні школярі легше сприймають інформацію, подану невеликими блоками. Значну увагу приділено питанням теорії літератури, ґрунтовне опрацювання яких дозволить швидко й упевнено орієнтуватися під час вивчення окремих творів української літератури та під час складання тестів. Наприкінці посібника вміщено «Короткий словник літературознавчих термінів», що полегшить пошук інформації з окремих тем.

Запропоноване видання можна використовувати як для самостійної підготовки до ЗНО й ДПА, так і на заняттях у школі, на курсах тощо. Довідник буде корисний для вчителів української літератури — під час підготовки до уроків та в ході їх проведення; для школярів — у процесі вивчення української літератури, аналізу творів; для учнів 11 класу — у ході підготовки до складання ДПА та ЗНО з української літератури.

ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ

  1. Література і літературний твір

  2. Художній образ

  3. Ідейно-тематичний зміст літературного твору

  4. Композиція і сюжет літературного твору

  5. Елементи сюжету

  6. Позасюжетні елементи

  7. Роди літератури: епос, лірика, драма

  8. Жанри епосу

  9. Жанри епосу усної народної творчості

10. Жанри лірики

11. Ліро-епічні жанри

12. Жанри драми

13. Види комічного

14. Мова художньої літератури.
Художні засоби мови (тропи)

15. Стилістичні фігури (поетичний синтаксис)

16. Літературний процес.
Періодизація української літератури

17. Літературні напрями, стилі, течії

18. Бароко

19. Класицизм

20. Сентименталізм

21. Романтизм

22. Реалізм

23. Модернізм.
Особливості українського модернізму

24. Імпресіонізм

25. Експресіонізм

26. Символізм

27. Неоромантизм

28. Неореалізм

29. Неокласицизм

30. «Київські неокласики»

31. «Розстріляне відродження»

32. Літературні угрупування
1920–1930-х рр.

33. Літературні угрупування
в еміграції

34. «Шістдесятники»

35. Дисидентство

36. Постмодернізм

37. Сучасний літературний процес

38. Літературні угрупування
1980–1990-х рр.

39. Аналіз художнього твору

1. ЛІТЕРАТУРА І ЛІТЕРАТУРНИЙ ТВІР

Література — це сукупність усіх писаних і друкованих творів певного етносу (народу), історичного періоду, загалом людства.

Література, або художня література, — вид мистецтва, матеріалом якого є слово. Література як вид мистецтва відображає дійсність у художніх образах і створює нову художню реальність відповідно до законів краси.

Предметом зображення художньої літератури є людина у всіх її проявах: життя, діяльність, думки, переживання, взаємодія з природою та суспільством.

Письменник, або автор, не документально відтворює події та емоції, а обов’язково переосмислює дійсність і творить нову художню реальність відповідно до своїх поглядів та естетичних уподобань.

Ключову роль у розвитку літератури відіграє митець (письменник, поет, драматург), оскільки він:

осмислює, аналізує явища дійсності;

відгукується на актуальні проблеми сучасності;

творить нові образи та нову реальність з огляду на їхню проекцію у дійсність;

як майстер слова розвиває національну мову, створюючи та впроваджуючи нові мовні одиниці.

Отже, визначальною рисою твору художньої літератури є наявність вимислу.

Наприклад, події невдалого походу князя Новгород-Сіверського Ігоря проти половців 1185 року викладено в літописі «Повість минулих літ», проте цей текст не є літературно-художнім твором. Натомість «Слово про похід Ігорів» невідомого автора — оригінальний твір давньої української літератури, бо в ньому наявні елементи художнього вимислу: авторські роздуми, сон і «золоте слово» князя Київського Святослава, плач Ярославни — Ігоревої дружини тощо.

Літературознавство — наука, яка вивчає художню літературу у всій її складності: передумови виникнення, історію, закономірності розвитку, сутність, особливості, функції.

2. ХУДОЖНІЙ ОБРАЗ

Зазвичай письменник (автор літературного твору) відображує дійсність через художні образи.

Художній (літературний) образ — це створений за допомогою художнього вимислу та фантазії письменника конкретний об’єкт, що співвідносний з реальним світом і має естетичне, суспільне, культурне значення.

У творах художньої літератури основними є образи персонажів, тобто героїв, дійових осіб.

Засоби творення характерів персонажів:

портрет (опис зовнішності);

авторська характеристика;

оцінка іншими персонажами;

мова;

дії та вчинки.

Крім того, допоміжними в художній літературі є образи природи, інтер’єру, предметів побуту тощо.

Літературний тип — узагальнений, універсальний і водночас унікальний художній образ. Наприклад, образ українця у творчості Є. Маланюка, образ гуцулів у повісті М. Коцюбинського «Тіні забутих предків».

Прототип — реальна людина, яка стала основою для створення художнього образу. Наприклад, розбійник Василь Гнидка послужив прототипом для образу Чіпки Варениченка — головного героя роману Панаса Мирного та Івана Білика «Хіба ревуть воли, як ясла повні?».

Ліричний герой — головний герой ліричного твору, якого зазвичай помилково співвідносять із автором, від імені якого відтворюються почуття та переживання, викликані спогляданням картин реального світу. Ліричний герой не є автором поетичного твору, він є художнім образом, створеним уявою письменника.

3. ІДЕЙНО-ТЕМАТИЧНИЙ ЗМІСТ
    ЛІТЕРАТУРНОГО ТВОРУ

Ключовими характеристиками будь-якого літературного твору є його тема та ідея.

Тема — предмет зображення, тобто коло життєвих явищ і подій, відтворених автором у творі з метою осмислення явищ буття.

Тема повісті І. Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я» — зображення життя українського села у пореформений період та руйнування традиційної селянської моралі на прикладі однієї родини.

Зазвичай у великих за обсягом творах висвітлено не одну, а декілька тем. У такому разі кажуть про тематику літературного твору.

У ліричному творі визначають мотиви.

Мотив — це тема або тематика ліричного твору.

Мотивами поезії П. Тичини «О панно Інно…» є туга за втраченим коханням, страждання від нерозділеного кохання, любовний трикутник.

У межах однієї теми автор може порушувати декілька проблем — основних життєвих питань, що цікавлять письменника і розкриваються в даному творі: добра і зла, дружби і кохання, національної мови і культури.

Проблематика — сукупність проблем, які автор намагається вирішити в художньому творі.

Ідея — провідна думка твору, що виражає авторську оцінку чи авторську позицію щодо зображуваних явищ дійсності.

Ідея новели Г. Тютюнника «Три зозулі з поклоном» — піднесення безкорисного нерозділеного кохання до категорії «Всевишньої любові», уславлення сили людського духу, моральної чистоти, духовності.

4. КОМПОЗИЦІЯ І СЮЖЕТ
    ЛІТЕРАТУРНОГО ТВОРУ

Композиція — це будова літературного твору, обсяг, складність і порядок розташування частин.

Складну композицію має роман Панаса Мирного та Івана Білика «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», який починається розділом «Польова царівна»(частина 1) — знайомство двадцятирічного Чіпки Варениченка та Галі Ґудзь (1860-ті рр.), потім у наступних розділах розповідається про батьків Чіпки, його дитячі роки. А в частині 2 розкрито історію села Піски від середини ХVІІІ ст.

Академік І. Білецький порівняв композицію роману «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» з будинком «з багатьма прибудовами і надбудовами, зробленими неодночасно і не за строгим планом».

Текст драматичного твору зазвичай поділяють на такі композиційні елементи: дія, картина, ява. Наприклад, п’єса І. Котляревського «Наталка Полтавка» складається з двох дій. Перша дія поділяється на 7 яв; друга — на 11 яв. Картини у своєму творі І. Котляревський не виділяє.

Сюжет — це низка подій, що описуються в епічному, ліро-епічному чи драматичному творі.

Основою та рушійною силою сюжету завжди є конфлікт (конфлікти), тобто зіткнення протилежностей, боротьба, суперечка двох персонажів чи двох груп персонажів або ідей, світоглядів, інтересів.

Традиційно виділяють такі елементи сюжету: експозиція; зав’язка; розвиток дії; кульмінація; розв’язка; постпозиція.

5. ЕЛЕМЕНТИ СЮЖЕТУ

Експозиція — початкова частина твору, мета якої — ознайомити читача з місцем та часом подій, познайомити з головними героями, певними суспільними обставинами і в такий спосіб підготувати його для подальшого сприймання твору.

У повісті І. Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я» експозицією є розмова братів Карпа і Лавріна Кайдашів про дівчат.

Зав’язка — подія, якою починається конфлікт, боротьба сторін; зав’язка є поштовхом до подальшого розгортання конфлікту та розвитку подій.

У повісті І. Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я» зав’язка — одруження Карпа й поява в родині невістки Мотрі.

Розвиток дії — це всі події, що відбуваються після початку конфлікту (після зав’язки). Нагромадження подій триває аж до вирішального моменту — події, що стає розв’язанням конфлікту.

Кульмінація — це точка (момент) найвищого напруження конфлікту, вершинна подія; вчинок, що свідчить про найвищий моральний злет або, навпаки, найнижче падіння, найбільш ганебний учинок.

Кульмінацією в поемі І. Котляревського «Енеїда» є двобій Енея та Турна.

У повісті І. Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я», на думку деяких літературознавців, немає кульмінації. Проте інші дослідники кульмінаційним уважають епізод, коли під час сварки за мотовило Мотря виколола око своїй свекрусі Марусі Кайдашисі — найганебніший учинок і навіть кримінальний злочин: заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Розв’язка — завершення чи остаточне вирішення конфлікту.

У поемі І. Котляревського «Енеїда» розв’язкою є перемога Енея над Турном, після чого була припинена війна троянців і рутульців.

У повісті І. Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я» розв’язка міститься в останніх рядках твору: «Груша всохла, і дві сім’ї помирились. В обох садибах настала мирнота й тиша».

Постпозиція — заключна частина твору, де розповідається про подальшу долю дійових осіб, що вже не зв’язана з основним сюжетом.

Крім того, експозиції може передувати пролог, а після постпозиції автор може поставити епілог.

Пролог — вступна частина твору, яка може бути безпосередньо не пов’язана з основними подіями, проте створює в читача відповідний настрій.

Драма-феєрія Л. Українки «Лісова пісня» починається прологом, у якому показано картини пробудження природи та виведено на сцену головних фантастичних персонажів, що налаштовує читача та глядача на сприймання ірреального світу цієї драми.

Пролог у поемі «Мойсей» І. Франка написаний у вигляді звернення поета до українського народу; ця частина є не лише важливим ідейно-композиційним елементом твору, а за змістом являє собою заповіт Великого Каменяра своєму народові.

Епілог — події, що сталися після завершення основного сюжету; в епілозі також може окреслюватись майбутнє.

У поемі Т. Шевченка «Катерина» після розв’язки (загибелі головної героїні і відповідно завершення сюжету) вміщено епізод зустрічі батька маленького Івася із сином; цей епізод і є епілогом.

6. ПОЗАСЮЖЕТНІ ЕЛЕМЕНТИ

Позасюжетні елементи — це ті епізоди, частини твору, які безпосередньо не пов’язані із сюжетом.

До позасюжетних елементів належать заголовок, авторські відступи, присвята, епіграф, описи, вставні епізоди, обрамлення.

Заголовок — назва твору.

Присвята — напис із зазначенням імені особи, якій автор присвячує твір із почуття вдячності за певну роль у його житті.

Свою поему «Катерина» Т. Шевченко присвятив В. Жуковському у пам’ять про 22 квітня 1838 р. — день викупу видатного українця з кріпацтва, до якого долучився і російський поет.

Твори можуть бути присвячені не лише людям. Наприклад, новела Г. Тютюнника «Три зозулі з поклоном» має присвяту: «Любові всевишній присвячується»; новела М. Коцюбинського «Intermezzo» має присвяту: «Присвячую кононівським полям».

Епіграф — рядки з іншого твору, які, на думку автора, співзвучні ідеї його твору і якнайкраще її розкривають. Зазвичай епіграф стоїть після заголовка, а якщо є присвята, то після неї.

Твір може мати декілька епіграфів.
У романі В. Підмогильного «Місто» два епіграфи: перший узято з Талмуду (Трактат Авот): Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина — людина їсть і п’є: як тварина — вона множиться і як тварина — викидає; як янгол — вона має розум, як янгол — ходить просто і як янгол — священною мовою розмовляє.
Другий епіграф узято з роману А. Франса «Таїс»: Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?

Описи: портрет — опис зовнішності; пейзаж — опис картин природи; інтер’єр — опис приміщення, речей.

Авторські відступи — роздуми автора, принагідні зауваження або коментарі, що містять авторське ставлення до описуваних подій чи героїв.

Авторські відступи бувають:

ліричні — авторська емоційна оцінка героїв твору, їхніх учинків або описуваних подій;

історичні — авторський коментар щодо особливостей історичного періоду, у який відбуваються події твору;

публіцистичні — громадянська авторська позиція, ставлення до зображуваних подій;

філософські — авторські міркування, глибокі роздуми, світоглядна позиція щодо описуваних подій.

Вставні епізоди — це ті епізоди твору, які безпосередньо не пов’язані з основною сюжетною лінією, однак, на думку автора, увиразнюють оповідь, допомагають краще розкрити образ літературного героя чи зрозуміти описувану епоху.

Вставними епізодами в поемі І. Франка «Мойсей» є казка про те, як дерева обирали царя, та міф про Оріона.

Обрамлення — це так звана «рамкова» історія, тобто авторське повідомлення: коли, від кого, за яких обставин нібито почуто історію, покладену в основу твору, або хто є оповідачем.

У «Мисливських усмішках» О. Вишні розповідь ведеться від імені діда Панька — розумного, дотепного, щирого дідуся, заповзятого рибалки та мисливця.

7. РОДИ ЛІТЕРАТУРИ:
    СЮЖЕТ ЕПОС, ЛІРИКА, ДРАМА

Залежно від способу зображення (відтворення) дійсності всі твори літератури поділяють на три роди: епос, лірика, драма.

Епос — літературний рід, головними ознаками якого є прозова оповідь та наявність сюжету (низки подій).

Епічним називається твір, в якому зовнішній світ відтворюється в описово-розповідній формі, розгорнутій у часі та просторі. Автор епічного твору зображує події, вчинки людей, їхні роздуми, взаємовідносини з навколишнім світом. Епічні твори називають прозою.

Лірика — літературний рід, головні ознаки якого: віршована мова та зображення дійсності через думки й переживання.

Ліричним називається твір, що ґрунтується на відтворенні внутрішнього світу ліричного героя.

Драма — літературний рід, визначальні ознаки якого: призначення для постановки на сцені та відтворення дійсності через висловлювання й дії персонажів. Мова драматичних творів може бути як прозова, так і віршована.

Драма — це специфічний вид мистецтва, що належить водночас і до літератури, і до театру.

Є твори, що поєднують ознаки двох або трьох родів літератури: поема — це твір, що поєднує ознаки лірики й епосу (ліро-епос); драматична поема має риси лірики, епосу та драми.

Літературні роди поділяються на літературні жанри. Жанр об’єднує твори, що мають схожу структуру та спільні ознаки відображення дійсності.

8. ЖАНРИ ЕПОСУ

Залежно від обсягу твору та масштабу зображуваних подій жанри епосу поділяються на великі, середні та малі (великі, середні та малі форми).

До великих жанрів епосу належить роман і його різновиди: роман-хроніка, роман-епопея тощо.

Роман — жанр епосу, що характеризується значним обсягом, складною будовою, широким охопленням подій, всебічним глибоким розкриттям характерів героїв. Мова роману переважно прозова.

Жанрові різновиди роману (на прикладі творів, що включені до програми з української літератури):

історичний роман — головним предметом зображення є важливі історичні події та історичні особи («Чорна рада» П. Куліша);

історичний роман у віршах — предметом зображення є важливі історичні події, але мова твору — віршована («Маруся Чурай» Л. Костенко);

соціально-психологічний роман — відзначається глибоким розкриттям психології та мотивів учинків героїв і соціальних умов, що впливали на формування характерів («Хіба ревуть воли, як ясла повні?» Панаса Мирного та Івана Білика);

пригодницький роман — головною ознакою цього різновиду роману є цікавий динамічний сюжет («Тигролови» І. Багряного; цей роман також має риси автобіографічного роману);

автобіографічний роман — в основу сюжету покладено реальні факти та події з життя письменника («Майстер корабля» Ю. Яновського);

урбаністичний роман — предметом зображення є місто як середовище існування та формування характеру, психології, свідомості героя («Місто» В. Підмогильного).

До середніх жанрів епосу відносять повість.

Повість — жанр епосу, для якого характерний однолінійний сюжет, незначне число персонажів, середній обсяг (менший, ніж у романі, але більший, ніж в оповіданні).

Жанрові різновиди повісті:

історична повість — предметом зображення є якийсь факт з історії чи історична подія («Захар Беркут» І. Франка);

соціально-побутова повість — сюжет носить побутовий характер, події та характери героїв розкриваються у зв’язку із соціальними (суспільними) умовам («Кайдашева сім’я» І. Нечуя-Левицького; «Чіпка» Панаса Мирного, цей твір став проміжною ланкою роботи над романом «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» Панаса Мирного та Івана Білика);

кіноповість — твір епосу, що являє собою перероблений для читання кіносценарій. Цей жанр вимушено створив О. Довженко, коли заборонили знімати фільми за його сценаріями;

автобіографічна повість — сюжет ґрунтується на реальних фактах із життя автора («Зачарована Десна» О. Довженка).

Малі жанри епосу — це оповідання, новела, нарис, притча, есе, байка (прозова), усмішка.

Оповідання — невеликий прозовий твір, має простий однолінійний сюжет, незначне число персонажів, розкриває подію із життя.

Новела — невеликий прозовий твір із динамічним сюжетом, що ґрунтується на розповіді про незвичайну, виняткову життєву ситуацію та містить несподіваний фінал; незначне число персонажів; лаконічне і яскраве зображення дії.

«Intermezzo» М. Коцюбинського, «Камінний хрест» В. Стефаника (психологічна новела), «Valse melancolique» О. Кобилянської (має ознаки музичної новели), «Я (Романтика)» М. Хвильового, «Три зозулі з поклоном» Г. Тютюнника, «Модри Камень» О. Гончара.

Нарис — художньо-публіцистичний твір, у якому зображено реальні факти, події з життя; сюжет носить фрагментарний характер.

«Подоріжжя од Полтави до Гадячого» Панаса Мирного (нарис став поштовхом до роботи над романом «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» Панаса Мирного та Івана Білика).

Есе — невеликий за обсягом художньо-публіцистичний прозовий твір, що містить роздуми автора щодо певного суспільно-політичного чи філософського питання.

Притча — невеликий прозовий повчальний алегоричний твір. Проте, на відміну від байки, повчальна настанова у притчі є більш прямолінійною і ґрунтується на описі певної життєвої ситуації, пригоди, події, з якої можна зробити однозначний висновок.

Байка — невеликий прозовий твір повчального характеру, що побудований на використанні алегорії.

Для композиції байки характерним є поділ на дві частини: перша — власне байка, основний зміст якої становить алегорична розповідь, де людей показано в образах тварин і предметів як носіїв певної якості; друга — мораль, висновок, що випливає з попередньої розповіді.

«Бджола і Шершень» Г. Сковороди (особливість, як і інших його байок, — мораль називається «сила» і виділяється як окрема частина твору).

Віршована байка належить до ліро-епічних жанрів.

Усмішка — невеликий прозовий твір, різновид гуморески, в якій поєднано риси фейлетону, мисливського анекдоту та гумористичного оповідання. Цей жанр створив О. Вишня.

«Сом» зі збірки «Мисливські усмішки» О. Вишні.

9. ЖАНРИ ЕПОСУ
    УСНОЇ НАРОДНОЇ ТВОРЧОСТІ

До епічних належать такі жанри творів усної народної творчості (їх не поділяють на великі, середні, малі): легенда, міф, казка, переказ, загадка (не віршована), прислів’я, приказка, анекдот.

Легенда — розповідь про історичну подію чи видатну особу, що поєднує фантастичні елементи, вигадку та реальні факти, правдиву історію. Зміст легенди підпорядкований прагненню переконати читача у вірогідності описуваного.

Міф — вигадана фантастична розповідь, що відтворює уявлення людей про походження навколишнього світу і всього, що в ньому є, за участі богів та героїв.

Українські міфи майже не збереглися до нашого часу.
Найбільш розвиненою і загальновідомою є давньогрецька та давньоримська міфологія.

Міфи можуть бути основою для написання або частиною літературного твору. Наприклад, давньогрецький міф про Оріона І. Франко включив до змісту своєї поеми «Мойсей».

Казка — переважно невелика повчальна фантастична розповідь. Особливості: поєднання народної моралі, народних поглядів, народної мудрості та вигадки, перебільшення.

Переказ — правдива розповідь про реальну історичну подію чи видатну особу. Цей жанр характерний для українського фольклору.

Переказ може бути основою для написання літературного твору.
Наприклад, перекази про народне повстання Гайдамаччину (Коліївщину), які Т. Шевченко чув від свого діда, стали поштовхом до створення поеми «Гайдамаки».
Переказ також може бути частиною літературного твору. Наприклад, переказ про повстання мешканців села Турбаї включено до новели «Дитинство» з роману «Вершники» Ю. Яновського.

10. ЖАНРИ ЛІРИКИ

Жанри лірики (на прикладі творів, що включені до програми з української літератури): ліричний вірш, пісня, послання, сонет, верлібр, ода.

Ліричний вірш — найпоширеніший жанр лірики; невеликий за обсягом віршований твір, що побудований за законами верифікації (віршування): поділяється на строфи (куплети), рядки зазвичай римуються (крім поезій із білою римою та верлібру).

«Заповіт» Т. Шевченка, «О панно Інно…» П. Тичини, «Блакитна Панна» М. Вороного, «Ти знаєш, що ти — людина…» В. Симоненка.

Верлібр — вільний вірш, що характеризується неримованими, нерівнонаголошеними віршорядками (немає рими, немає поділу на строфи (куплети), немає послідовно повторюваного чергування наголошених та ненаголошених складів (віршового розміру)).

«Балада про соняшник» І. Драча, «Наша мова» В. Голобородька.

Верлібр є одночасно і ліричним жанром, і різновидом строфічної будови поетичного твору.

Пісня — жанр лірики, невеликий віршований твір, який побудований за взірцем народних пісень — найпоширенішого жанру українського фольклору; найчастіше має просту будову, відзначається мелодійністю та використанням народнопоетичних засобів мови.

Зазвичай до тексту пісні написано музику. Наприклад, до «Пісні про рушник» А. Малишка музику написав композитор П. Майборода; до пісні «Два кольори» Д. Павличка — композитор О. Білаш.

Послання — жанр лірики, віршований твір, написаний у вигляді листа чи звернення до певної особи або кількох осіб; має дидактичне (повчальне) або філософське спрямування.

«До Основ’яненка» Т. Шевченка

Сонет — ліричний твір, який має усталену композицію, інтимно-філософський зміст.

«У теплі дні збирання винограду…» М. Рильського

Ода — ліричний твір, який написаний до важливої історичної або особистої події і виражає піднесені почуття.

До жанру оди зверталися М. Рильський, П. Тичина.

Залежно від тематичного спрямування всі ліричні твори поділяють на чотири основні групи (тематичні групи лірики):

громадянська — відображує загальні суспільно-політичні питання та патріотичні почуття («Пам’яті тридцяти» П. Тичини, «Любіть Україну» В. Сосюри).

філософська — присвячена роздумам над загальнолюдськими проблемами: сенс життя, добро і зло, народження і смерть («Ти знаєш, що ти — людина…» В. Симоненка).

пейзажна — описує почуття ліричного героя, викликані спогляданням картин та явищ природи («Блакитна Панна» М. Вороного).

інтимна — відтворює особисті почуття ліричного героя: кохання, любові до рідних, ставлення до друзів («О панно Інно…» П. Тичини).

Крім того, як окремі тематичні групи виділяють лірику:

медитативну — вірш-молитва, основний зміст якого становить аналіз душі, внутрішнього стану героя у взаємозв’язку з навколишнім світом («Господи, гніву пречистого…» В. Стуса);

сатиричну — гостре висміювання негативних суспільних явищ та людських вад («Всякому місту звичай і права» Г. Сковороди).

11. ЛІРО-ЕПІЧНІ ЖАНРИ

Ліро-епічними називають літературні жанри, для яких характерне поєднання віршованої мови та її виражальних засобів (що є визначальною особливістю мови ліричних творів) і сюжету (властиве для епічних творів). Найбільш поширеним і відомим ліро-епічним жанром є поема.

Поема — великий ліро-епічний твір, у якому послідовно зображено яскраві характери і важливі події.

Різновиди поеми:

бурлескна поема — поема, в якій дійсність відтворюється у дещо «викривленому» вигляді: про високе, героїчне розповідається з насмішкою, а про звичайне, буденне — піднесено, пафосно («Енеїда» І. Котляревського);

поема-послання — поема, що адресована певній особі або особам («І мертвим, і живим, ненародженим землякам моїм в Украйні і не в Украйні моє дружнєє посланіє» Т. Шевченка);

сатирична поема — поема, в якій гостро висміюються негативні суспільні явища й людські вади («Сон (У всякого своя доля…)» Т. Шевченка);

філософська поема — поема, зміст якої підпорядковано розкриттю важливих загальнолюдських питань: життя і смерть, свобода, обов’язок, доля народів («Мойсей» І. Франка).

Байка — невеликий віршований алегоричний твір повчального характеру. Містить дві частини: перша — власне байка, алегорична розповідь, де людей показано в образах тварин і предметів як носіїв певної якості; друга — мораль, висновок, що випливає з попередньої розповіді.

Прозова байка належить до жанрів епосу.

Ліро-епічні жанри усної народної творчості — це історична пісня, балада, дума.

Історична пісня — невеликий ліро-епічний твір, у якому в формі ліричної пісні відтворено важливу історичну подію або епізод із життя історичної особи.

«Ой Морозе, Морозенку…», «Чи не той то Хміль»

Балада — невеликий ліро-епічний твір із напруженим сюжетом, в якому описано сумну особисту подію, найчастіше історію нещасливого кохання, що містить якусь несподіванку, перетворення, щось фантастичне.

Народна балада «Ой, летіла стріла»

Балада знайшла розвиток у художній літературі та стала досить популярним жанром у ХІХ—ХХ ст.
Наприклад, ранні балади Т. Шевченка, «Балада про соняшник» І. Драча.

Дума — великий ліро-епічний твір, що має характерні особливості: усталена будова (заспів, основна частина, славословіє); неусталений зміст; виконання речитативом; супровід бандури, кобзи або ліри; імпровізація; переважно дієслівне римування; нерівноскладові (різні за довжиною) рядки.

«Дума про Марусю Богуславку»

12. ЖАНРИ ДРАМИ

Основні жанри драми — це власне драма, комедія, трагедія, трагікомедія, драма-феєрія.

Власне драма (драма) — жанр драми як роду літератури; драматичний твір (п’єса) соціального або побутового характеру з напруженим гострим конфліктом, для вирішення якого персонажі мають зважитися на сміливі вчинки. Драми писали М. Кропивницький, І. Франко.

Жанровим різновидом власне драми є соціально-побутова драма — конфлікт носить соціально-побутовий характер («Наталка Полтавка» І. Котляревського).

Трагедія — жанр драми; драматичний твір, в основі якого лежать непримиренні суперечності, гострий конфлікт, вирішення якого неможливе, тому герой трагедії зазвичай гине.

Комедія — жанр драми; драматичний твір, у якому засобами гумору та сатири викриваються негативні суспільні явища та людські вади.

Авторами комедій в українській літературі є М. Старицький, І. Карпенко-Карий, М. Куліш.

Жанровим різновидом комедії є філологічна комедія — п’єса, яка має лінгвістичне (філологічне) спрямування («Мина Мазайло» М. Куліша).

Трагікомедія — жанр драми; вид драматичних творів, що поєднує в собі ознаки двох жанрів — трагедії та комедії: непримиренний конфлікт, який герой не здатен вирішити, і тому зазнає поразки — від трагедії; висміювання негативних суспільних явищ і людських вад — від комедії («Мартин Боруля» І. Карпенка-Карого).

Драма-феєрія — драматичний твір, у якому поряд з людьми діють фантастичні істоти, вигадані автором або взяті з фольклору, а в сюжеті поєднуються реальні й фантастичні події («Лісова пісня» Л. Українки).

13. ВИДИ КОМІЧНОГО

Комічне — спосіб відтворення дійсності через показ смішного.

До видів комічного належать: гумор, іронія, сатира, сарказм, гротеск, пародія, бурлеск, травестія.

Гумор — зображення смішних життєвих явищ і смішних рис людини в незлобивому, доброзичливому, жартівливому тоні.

Усмішка «Сом» О. Вишні:
Вирішили ми з паном, або, вірніше, пан зі мною, впіймати того клятого сома! <…> Сидимо, чекаємо. <…> Тихо, тихо навкруги. Тільки чути за садком, як Христя, що панські корови пасла, голосно виводить: «Якби ж таки того пана чорти були узяли, Ми з тобою, мій коханий, не такої б утяли!» Сидимо. Я вроді тої пісні не дочуваю, а пан так і зовсім не чує.

Іронія є засобом творення комічного і водночас стилістичним прийомом.

Іронія — прихована насмішка, вираження авторського незадоволення світом через висловлювання протилежного змісту.

Поема «Кавказ» Т. Шевченка:
Якби ви з нами подружили,
Багато б дечому навчились!
У нас же й світа, як на те —
Одна Сибір неісходима!
А тюрм, а люду!.. Що й лічить!
Од молдаванина до фіна
На всіх язиках все мовчить,
Бо благоденствує!

Сатира — гостра критика, нещадне висміювання недосконалості людини та суспільства.

«Всякому місту звичай і права» Г. Сковороди:
Той безперервно стягає поля,
Сей іноземних заводить телят.
Ті на ловецтво готують собак,
В сих дім, як вулик, гуде від гуляк.

Сарказм — їдка, ущиплива, зла насмішка викривального змісту.

Поема «Кавказ» Т. Шевченка:
…Слава! Слава!
Хортам, і гончим, і псарям,
І нашим батюшкам-царям
Слава!

Пародія — вид комічного і водночас жанр сатиричної та гумористичної літератури; перебільшено комічне наслідування творчої манери письменника з метою її висміювання.

Гротеск — вид комічного, що ґрунтується на одному з таких прийомів: 1) карикатурне спотворення, перебільшення форми й сутності предметів; 2) поєднання в одному предметі протилежного — реального та фантастичного, трагічного та комічного, нормального та абсурдного; 3) підкреслена стильова неоднорідність і порушення усталених літературних норм.

Бурлеск — вид комічного; навмисна невідповідність між змістом і формою: «високий» героїко-патріотичний зміст передається вульгарними, розмовно-просторічними засобами, а буденні події описуються в піднесеному тоні.

В «Енеїді» І. Котляревського боги та напівбог Еней описані у «зниженому» тоні: «Зевес тогді кружав сивуху І оселедцем заїдав…»; «Нептун <…> миттю осідлавши рака, Схвативсь за його, мов бурлака, І вирнув з моря, як карась»; «Еней по берегу попхався, І сам не знав, куди слонявся, Аж гульк — і в город причвалав».

Травестія — вид комічного і водночас жанр гумористичної, жартівливої поезії. Комічний ефект досягається переробленням, «перелицьовуванням» твору серйозного або героїчного характеру на комічний з використанням панібратських та жаргонних зворотів.

Приклад травестії — «Енеїда» І. Котляревського: основа — героїчна поема Вергілія, героїв якої (з богами включно) український письменник перевдягнув в український національний одяг і гумористично зобразив на тлі українського національного побуту XVIII ст.

14. МОВА ХУДОЖНЬОЇ ЛІТЕРАТУРИ.
      ХУДОЖНІ ЗАСОБИ МОВИ (ТРОПИ)

Мова художньої літератури — це всі мовні засоби, які використовуються в художніх творах.
Основу мови художньої літератури становить літературна мова, до якої можуть бути включені нелітературні засоби: жаргонізми, просторічно-розмовна лексика, навіть нецензурна лексика (характерно для постмодернізму).

Мова художнього твору відрізняється використанням художніх засобів мови (тропів) та засобів поетичного синтаксису (стилістичних фігур).

Троп — це слово або вираз, які вжито в переносному значенні для якнайточнішої образної характеристики якогось певного явища.

Види тропів: епітет, порівняння, метафора, метонімія, синекдоха, алегорія, гіпербола, літота, оксиморон.

Епітет — художнє означення; один із основних засобів поетичного мовлення, що підкреслює особливості, визначальні якості зображуваного предмета чи явища.

«Чого звертаєш ти до мене / Чудові очі ті ясні, сумні»
(І. Франко «Чого являєшся мені у сні?» );
«Я на вбогім сумнім перелозі / Буду сіять барвисті квітки»
(Л. Українка «Сontra spem spero»).

Постійний епітет — епітет, що узвичаєно вживається з певними словами.

«Ясні зорі», «тихі води»
(«Дума про Марусю Богуславку»)
«вітри буйні»
(пісня Марусі Чурай «Віють вітри, віють буйні»).

Постійні епітети виникли в усній народній творчості, потім стали використовуватися і в літературних творах.

Гіпербола — надмірне художнє перебільшення з метою увиразнення чи підсилення думки.

«Де матінка плаче, там Дунай розлився»
(народна балада «Ой летіла стріла»).

Літота — художнє применшення (троп, протилежний гіперболі), коли якості чи розміри предмета подаються як надзвичайно маленькі.

«Де плаче миленька, там земля сухенька»
(народна балада «Ой летіла стріла»).

Оксиморон — троп, що ґрунтується на поєднанні контрастних, протилежних понять, унаслідок якого виникає новий несподіваний зміст.

«На всіх язиках все мовчить»
(«Кавказ» Т. Шевченка);
«…я буду крізь сльози сміятись», «Серед лиха співати пісні»
(Л. Українка «Сontra spem spero»)

Порівняння — слово або вислів, що описує предмет чи явище через зіставлення його з іншим предметом чи явищем.

«А вона, як мрія сну, / Чарівна»
(М. Вороний «Блакитна Панна»);
«І знявся пил, немов рожевий дим»
(М. Рильський «У теплі дні збирання винограду…»).

Зазвичай порівняння вводиться в текст порівняльними сполучниками (мов, немов, наче, неначе, ніби, нібито, як та ін.).

Символ — усталене слово або усталений вираз, що опосередковано виражає сутність певного явища.

«Два кольори мої, два кольори: / Червоне — то любов, а чорне — то журба»
(Д. Павличко «Два кольори»).

В українських піснях наявні традиційні уснопоетичні народні символи: весна — символ пробудження, розквіту; червона калина — символ рідної землі та ін.

Метафора — слово або вислів, який ужито в переносному значенні; сутність явища й предмета розкривається через інший предмет за подібністю чи контрастністю.

«Квітне сонце, грає вітер», «По кривавій по дорозі нам іти у світ» (П. Тичина «Пам’яті тридцяти»); «Мене водило в безвiсти життя» (Д. Павличко «Два кольори»).

Найбільш узагальнено: метафора — це оживлення.

Метонімія — різновид тропа, що близький до метафори; назва одного предмета замінюється назвою іншого на основі суміжності ознак.

«В грому канонад, що розвіяла в прах
Чужинців в зелених мундирах,
В багнетах, що в тьмі пробивали нам шлях
До весен і світлих, і щирих»
(В. Сосюра «Любіть Україну»).

Найбільш узагальнено: метонімія — це перейменування.

Синекдоха — різновид метонімії, який ґрунтується на заміні назви одного предмета назвою іншого за кількісною ознакою: вживання однини замість множини або частини замість цілого.

«Од молдаванина до фіна…»
(«Кавказ» Т. Шевченка);
«Не вернувся Морозенко, / Голова завзята»
(«Ой Морозе, Морозенку»);
«На кого посміла знятись / Зрадника рука?»
(П. Тичина «Пам’яті тридцяти»).

Персоніфікація — різновид метафори, що полягає у наданні неживому предмету якостей людини, зрідка — тварини.

«Заглядає в шибу казка сивими очима»
(В. Симоненко «Лебеді материнства»).

Найбільш узагальнено: персоніфікація — це олюднення.

Алегорія — вираження абстрактного поняття або ідеї (наприклад, риси характеру) через конкретний образ, предмет.

Зазвичай на використанні алегорії побудовано зміст байки.
У байці Г. Сковороди «Бджола і Шершень» Бджола є алегоричним образом «мудрої людини, яка у природженому ділі трудиться», а Шершень — алегоричний образ людей, «котрі живуть крадіжкою чужого і народжені на те тільки, щоб їсти, пити і таке інше».

Алегорію вжито в назві роману Панаса Мирного та Івана Білика «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» : під волами розуміють селян, які не будуть ремствувати, якщо матимуть, що їсти.

Алюзія — художньо-стилістичний прийом, що являє собою натяк на загальновідомий історичний, міфологічний, літературний або побутовий факт, який має знати пересічний читач чи про який він повинен здогадатися і правильно витлумачити цей натяк.

Прикладом алюзії є образ Цирцеї — цариці богів — у поемі «Енеїда» І. Котляревського. Автор так її схарактеризував:

Пропали всі ми з головами,
Прощаймось з тілом і душами,
Остатній наш народ пропав.
Живе на острові цариця
Цирцея, люта чарівниця
І дуже злая на людей <…>
Пропали, як сірко в базарі!
Готовте шиї до ярма!
По нашому хахлацьку строю
Не будеш цапом, ні козою,
А вже запевне що волом…

Читачі мали здогадатися, що письменник натякає на Катерину II, за царювання якої в Україні було запроваджено кріпацтво та зруйновано Запорізьку Січ.

15. СТИЛІСТИЧНІ ФІГУРИ
      (ПОЕТИЧНИЙ СИНТАКСИС)

Стилістичні фігури (поетичний синтаксис) — це особливі синтаксичні конструкції, в яких завдяки відхиленню від норми створюється оригінальна форма для образного вираження думок і почуттів людини переважно в поетичному творі.

До стилістичних фігур належать: інверсія, антитеза, повтори, анафора, епіфора, тавтологія, рефрен, асонанс, алітерація, риторичні фігури, паралелізм.

Інверсія — порушення прямого порядку слів у реченні з метою емоційної наснаги та смислового увиразнення вислову.

«Має крилами Весна / Запашна»
(М. Вороний «Блакитна Панна»);
«Моє ти серце надірвала»
(І. Франко «Чого являєшся мені у сні?..» )

Прямий порядок слів: означення — підмет — присудок — додаток — обставина.

Антитеза — протиставлення; драматичне заперечення чи навмисне контрастування протилежних понять з метою розкриття їхньої сутності.

«Можна все на світі вибирати, сину, / Вибрати не можна тільки Батьківщину»
(В. Симоненко «Лебеді материнства»);
«Людей мільярди і мільярди слів, / А ти їх маєш вимовити вперше!»
(Л. Костенко «Страшні слова, коли вони мовчать…»)

Риторичне звертання — звернене до умовного читача (слухача) з метою увиразнення мовлення та оформлення думки.

«Рідна мати моя, ти ночей не доспала»
(А. Малишко «Пісня про рушник»);
«Україно! Ти для мене диво!», «Україно, ти моя молитва»
(В. Симоненко «Задивляюсь у твої зіниці…»)

Риторичне запитання — запитання не може мати відповіді, бо звернене до умовного співрозмовника (особи, предмета, абстрактного поняття).

«На кого посміла знятись / Зрадника рука?», «На кого завзявся Каїн?»
(П. Тичина «Пам’яті тридцяти»);
«Ви знаєте, як липа шелестить / У місячні весняні ночі?», «Ви знаєте, як сплять старі гаї?»
(П. Тичина «Ви знаєте, як липа шелестить…»)

Повтори — повторення слів з метою підсилення їх смислового навантаження.

«Віють вітри, віють буйні…»
(пісня Марусі Чурай «Віють вітри»);
«Людей мільярди і мільярди слів»
(Л. Костенко «Страшні слова, коли вони мовчать…»)

Анафора (єдинопочаток) — різновид повтору; звуковий чи лексичний повтор початків речень або рядків.

То не грім в степу грохоче.
То не хмара світ закрила, —
То татар велика сила
Козаченьків обступила.
(«Ой, Морозе, Морозенку»)

Епіфора — різновид повтору; лексичний повтор закінчень (останніх слів) речень або рядків віршованих творів.

Усмішка твоя — єдина,
Мука твоя — єдина…
<…>
Інші ходитимуть люди,
Інші кохатимуть люди…
<…>
І жити спішити треба,
Кохати спішити треба…
(В. Симоненко «Ти знаєш, що ти — людина?» )

Тавтологія — різновид повтору; навмисне вживання поряд спільнокореневих або близьких за значенням слів.

«Вона верталась із ясного саду, / Ясна, як сад»
(М. Рильський «У теплі дні збирання винограду…»)

Асонанс — фонетичний засіб, що полягає в навмисному нагромадженні голосних звуків у поетичному творі з метою надання милозвучності

«О панно Інно, панно Інно»
(П. Тичина «О панно Інно…»).

Алітерація — фонетичний засіб, що являє собою навмисне нагромадження приголосних звуків у вірші для посилення інтонаційної та смислової виразності

«О панно Інно, панно Інно» (П. Тичина «О панно Інно…»).

Паралелізм — стилістична фігура, що ґрунтується на відтворенні схожих характерних рис; паралельне зображення двох явищ із різних сфер життя.

Паралелізм буває синтаксичний та психологічний.

Синтаксичний паралелізм — стилістична фігура, яка полягає в однотипній синтаксичній будові рядків поетичного тексту, що породжує відчуття їхньої симетрії.

Чи не той то хміль,
Що коло тичин в’ється?
Ой, той то Хмельницький,
Що з ляхами б’ється.
Чи не той то хміль,
Що по пиві грає?..
Ой, той то Хмельницький,
Що ляхів рубає.
(історична пісня «Чи не той то Хміль…»)

Найбільше він уживаний у народній поезії. Паралелізм може стати композиційною основою ліричного віршового твору.

Психологічний паралелізм — стилістична фігура, що являє собою паралельне зображення явищ природи і життя людини.

Віють вітри, віють буйні,
Аж дерева гнуться,
Ой як болить моє серце,
А сльози не ллються.
(пісня Марусі Чурай «Віють вітри»)

16. ЛІТЕРАТУРНИЙ ПРОЦЕС.
      ПЕРІОДИЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ

Літературний процес — це процес розвитку літератури різних народів та світової літератури в цілому, що підпорядковується певним закономірностям на кожному етапі від найдавніших часів до сучасності.

Літературний процес — багатоаспектне історико-мистецьке явище, на який впливають численні мистецькі та суспільні чинники і для якого характерні зміни у стилях і напрямах художньої творчості.

В історії української літератури виділяють періоди:

давня українська література (Х ст. — кінець XVIII ст.);

нова українська література (кінець XVIII (1798 р.) — кінець XX ст.);

новітня (сучасна) українська література (від кінця XX ст.).

Давня українська література поділяється на етапи:

література часів Київської Русі;

література середньовіччя.

Відмінна ознака нової української літератури, порівняно з давньою літературою, — це мова творів: від 1798 року (вихід перших трьох частин «Енеїди» І. Котляревського) твори було написано українською народною мовою, а від середини XІX ст. — літературною українською мовою, яка до того ж у цей період стала основою національного самоусвідомлення та самоідентифікації українців.

У новій українській літературі виділяють такі етапи:

становлення нової української літератури (кінець XVIII — поч. XIX ст.);

література першої половини XIX ст.;

література другої половини XIX ст.;

література кінця XIX — початку XX ст.;

література XX ст.

Окрему групу становлять твори українських письменників-емігрантів.

17. ЛІТЕРАТУРНІ НАПРЯМИ, СТИЛІ, ТЕЧІЇ

Літературний напрям — умовне поняття, що є своєрідним поєднанням особливостей індивідуального стилю письменників певної епохи та єдиного художнього методу відтворення дійсності в цей часовий інтервал.

Риси літературного напряму проявляються у:
1) виборі тих явищ дійсності, які зображуються у творі;
2) доборі художніх засобів, які використовуються для відображення дійсності.

Основні літературні напрями української літератури:

бароко (XVII ст. — XVIII ст.);

класицизм (XVIII ст. — початок XIX ст., в українській літературі наявні лише окремі елементи);

сентименталізм (друга половина XVIII ст. — початок XIX ст.);

романтизм (початок XIX ст.);

реалізм (друга половина XIX ст. — початок XX ст.);

модернізм (від кінця XIX ст. до кінця XX ст.);

постмодернізм (від 1980-х pp.).

У межах одного літературного напряму можуть бути розгалуження, які називають течіями, або школами.
Наприклад, у модернізмі виділяють такі течії:

імпресіонізм;

експресіонізм;

неоромантизм;

неореалізм;

неокласицизм;

символізм;

авангардизм та ін.

18. БАРОКО

Бароко — напрям у мистецтві та літературі, який прийшов на зміну Ренесансу, проте не був його запереченням.

Основні риси бароко:

посилення ролі церкви і держави, поєднання релігійних і світських мотивів, образів;

мінливість, поліфонічність, ускладнена форма;

тяжіння до різких контрастів, метафоричності, алегоризму;

прагнення вразити читача пишнотою і барвистістю стилю, риторичним оздобленням твору;

трагічна напруженість і трагічне світосприймання;

настрої песимізму, скепсису, розчарування.

В Україні бароко було панівним літературним напрямом протягом тривалого часу: від першої чверті XVII ст. до кінця XVIII ст. Найпоширеніші жанри: духовна пісня, світська поезія.

Представник українського бароко: Г. Сковорода (збірка «Сад божественних пісень»).

19. КЛАСИЦИЗМ

Класицизм — напрям у європейському мистецтві та літературі, який виник в італійській культурі ХVІ ст.; найбільшого розквіту досяг у Франції у ХVІІ ст.

Найповніше засади класицизму виклав французький філософ і поет Нікола Буало у трактаті «Мистецтво поетичне»(1674 р.), який був написаний після того, як літературний класицизм у Франції вже сформувався. Буало визначив чіткі рамки для кожного жанру, узаконив жанрову специфіку.

Основні риси класицизму:

орієнтація на античне мистецтво, яке проголошувалося як взірцеве, ідеальне, гідне наслідування;

раціоналізм (розум перемагає над почуттями);

закон «трьох єдностей»(дії, часу й місця);

герой — це передусім громадянин, що виконує свій обов’язок перед державою;

чіткий поділ дійових осіб на позитивних та негативних;

струнка композиція (суворе дотримання пропорційності всіх частин твору);

афористичність мови;

аристократизм, орієнтація на вимоги, смаки верхівки суспільства;

поділ жанрів на «високі»(трагедія, епопея, роман, елегія, ідилія) та «низькі»(комедія, байка, травестійна поема, епіграма).

В Україні класицизм не зміг повністю розвинутися через політичні та загальнокультурні причини.

Представник українського класицизму: І. Котляревський («Енеїда»).

20. СЕНТИМЕНТАЛІЗМ

Сентименталізм — напрям у європейській літературі (друга половина XVIII ст. — початок XIX ст.), який характеризувався прагненням відтворити світ почуттів простої людини й викликати співчуття читачів до героїв твору.

Виник на противагу класицизму із його раціоналізмом.

Основні риси сентименталізму:

головний предмет зображення — «життя серця», тобто відтворення найтонших виявів людських почуттів і переживань із використанням зменшено-пестливої лексики та описом пам’ятних місць і значущих речей;

герої — представники середніх і нижчих верств суспільства, зокрема селяни;

пасторальність, тобто ідеалізація селян та зображення їх на тлі мальовничих ідеалізованих сільських пейзажів;

вільна побудова твору, до змісту якого зазвичай включають описи подорожей та снів;

основні жанри — сентиментальний роман та сентиментальна повість.

Представники українського сентименталізму: І. Котляревський (драма «Наталка Полтавка»); Г. Квітка-Основ’яненко («Маруся», «Сердешна Оксана», «Козир-дівка», «Щира любов»).

21. РОМАНТИЗМ

Романтизм — один із провідних напрямів світового мистецтва та літератури XIX—ХХ ст.; виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині й набув поширення на початку XIX ст. в літературах країн Європи та Америки, зокрема і в українській літературі.

Основні риси романтизму:

головне завдання літератури — показ незвичайного, виняткового героя в незвичайних, виняткових обставинах;

письменник повинен позбавити читача споглядання повсякденного, побутового і «відвести» його, «втекти» з ним у незвичайний світ: минуле, майбутнє, екзотичні країни;

розвиток жанру роману: історичного (предмет зображення — минуле), фантастичного (майбутнє), пригодницького (екзотичні країни);

герой — це або абсолютний «плюс»(виняткова, ідеальна людина), або абсолютний «мінус»(демон, злодій, здатний на найганебніші вчинки);

активне вивчення та наслідування творів усної народної творчості, що зумовило появу таких жанрів, як вірш-пісня та літературна балада, в яких виразно виявляється вплив фольклору в сюжетах, образах, відтворенні почуттів і переживань ліричних героїв;

ідеалізм у філософії як заперечення раціоналізму та прагматизму;

вільна будова творів.

Представники українського романтизму (перша половина ХІХ ст.): П. Куліш («Чорна рада»), Т. Шевченко (ранні твори, що ввійшли до першого видання «Кобзаря» 1840 р.); «Руська трійця»(М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький); Харківська школа поетів-романтиків (В. Петренко, Є. Гребінка, І. Срезневський та ін.)

22. РЕАЛІЗМ

Реалізм — один із провідних напрямів літератури XІX—ХХ ст. Виник у Франції на початку ХІХ ст. Швидко поширився в інших європейських літературах паралельно із романтизмом; на відміну від «ідеалістичного» романтизму, для реалізму характерне зосередження уваги не на внутрішньому світі героя, який перебуває в незвичайних обставинах, а на взаємозв’язку людини як соціальної істоти із навколишнім середовищем. Іншими словами, основним методом відтворення дійсності стає художнє узагальнення та типізація життєвих явищ.

Основні риси реалізму:

головне завдання літератури — зображення типових героїв у типових обставинах;

мета письменника — правдиво, якнайточніше показати події реального світу;

раціоналізм, раціоцентричний психологізм (психіка людини підпорядкована свідомості; підсвідоме не береться до уваги);

акцент робиться на соціальному походженні та соціальному оточенні, які впливають на формування характеру та вчинки героя;

переважають прозові жанри.

Представники українського реалізму:

перша половина ХІХ ст.: Т. Шевченко (твори періоду «трьох літ» та пізніх років творчості); Марко Вовчок («Народні оповідання»);

друга половина ХІХ ст.: І. Нечуй-Левицький («Кайдашева сім’я» та інші твори); Панас Мирний («Хіба ревуть воли, як ясла повні?» та інші твори); І. Карпенко-Карий («Мартин Боруля», «Хазяїн» та інші п’єси); І. Франко («Борислав сміється»).

23. МОДЕРНІЗМ.
      ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОГО МОДЕРНІЗМУ

Модернізм — загальна назва літературно-мистецьких течій нереалістичного спрямування від кінця XIX ст. до кінця XX ст., що виникли як відповідь на реалії часу — бурхливий розвиток промисловості, зростання міст, нове філософське світосприйняття. У творах модернізму предметом зображення стають суб’єктивні враження, психологія людини, зокрема її підсвідомість.

Основні риси модернізму:

заперечення традиційного мистецтва, його засобів, тем, образів і відповідно пошук нового змісту й нових форм;

інтуїтивне, ірраціональне начало переважає над раціональним, логічним;

суб’єктивізм — на перше місце виходить автор як особистість із його суб’єктивним баченням світу;

психологізм — глибоке проникнення у внутрішній світ героя, його свідомість і підсвідомість;

декадентські (занепадницькі) настрої.

На теренах України модернізм з’явився й набув поширення в період формування української нації та активного державотворення, що визначило його характерні особливості.

Особливості українського модернізму:

виник не лише як віяння Заходу, а як відновлення національних мистецьких традицій;

тісний зв’язок з національно-визвольним рухом, що зумовило переважно піднесено-оптимістичний настрій творів; занепадницькі, декадентські настрої були нехарактерними;

естетичні критерії посідають чільне місце і визначають зміст та художні методи творчості; краса стає предметом зображення;

немає чітко окреслених течій;

взаємовплив, взаємопроникнення, переплетення жанрів і літературних течій.

24. ІМПРЕСІОНІЗМ

Імпресіонізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; основне завдання мистецтва полягає у відтворенні миттєвого враження від дійсності.

Імпресіонізм виник у Франції в другій половині XIX ст. спочатку в образотворчому мистецтві, потім поширився на інші види мистецтва. Назва походить від французького слова «impression», що перекладається як «враження».

Основні риси імпресіонізму:

у творі відображуються миттєві враження, передаються найтонші зміни настрою;

глибокий психологізм;

фрагментарність, уривчастість, ескізність;

яскраві деталі, гра світла й тіні, барвистість, звукові та слухові образи;

суб’єктивізм;

плинність форми, нестійкість композиції;

основні мотиви — нещасливе кохання, самотність, ностальгія;

найпоширеніший жанр — новела.

Представники українського імпресіонізму: М. Коцюбинський («Цвіт яблуні», «Intermezzo»); М. Хвильовий («Я (Романтика)», збірка новел «Сині етюди»); П. Тичина (рання поезія); В. Винниченко («Момент»).

25. ЕКСПРЕСІОНІЗМ

Експресіонізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; основне завдання мистецтва — передати підкреслено суб’єктивне ставлення автора до світу. Експресіонізм ґрунтується на естетиці «морального шоку», тобто зображенні виняткових, шокуючих подій з погляду непересічної, суб’єктивної, оригінальної авторської позиції.

В образотворчому мистецтві виник як постімпресіонізм наприкінці ХІХ ст. Експресіонізм розвивався переважно в Німеччині, Австрії, Росії до 1930-х рр.; його традиції мають продовження і в сучасному мистецтві.

Основні риси експресіонізму:

суб’єктивізм;

руйнування загальноприйнятих моральних норм і правил;

ірраціональність;

гротескність;

напружена, «нервова» емоційність;

герой — «маленька людина», що опинилася у трагічних обставинах;

деформація традиційних мистецьких форм і канонів;

різка контрастність;

асоціативність.

Представники українського експресіонізму: В. Стефаник («Камінний хрест»); М. Хвильовий (елементи у новелі «Я (Романтика)»); М. Куліш (окремі п’єси, зокрема комедія-фарс «Хулій Хурина»).

26. СИМВОЛІЗМ

Символізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; ґрунтується на зображенні світу через багатозначні складні образи-символи.

Символізм виник у Франції в 1870–1880-ті рр. переважно в поезії й досяг найбільшого розквіту на межі XIX та XX ст. передусім у Франції, Бельгії та Росії.

Теоретики символізму:

французький поет Жан Мореас, який наголосив, що мистецтво має служити високій Ідеї, для відтворення якої митець повинен віднайти найбільш відповідну форму;

французький поет Шарль Бодлер, що обґрунтував «систему відповідностей», згідно із якою в цьому світі всі предмети і явища незримо поєднані в одну містичну цілісність.

Основні риси символізму:

думки і поняття замінюються відповідними знаками-символами, що мають прихований зміст;

навмисне естетство, захоплення витонченою поетичною формою та недооцінка змісту;

заперечення консервативної народної моралі;

екзотичні й заборонені теми;

прагнення вирватися за межі повсякденного, буденного, звичайного, зазирнути в потойбічне, підсвідоме.

Представники українського символізму: О. Олесь; М. Вороний; О. Кобилянська (повість «Земля»).

27. НЕОРОМАНТИЗМ

Неоромантизм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; зображення виняткової особистості, що прагне змінити буденність, навколишній світ відповідно до свого ідеалу.

В українській літературі неоромантизм виник на початку ХХ ст. Термін «новоромантизм» було вперше вжито Л. Українкою щодо творів О. Кобилянської.

Основні риси неоромантизму:

герой — виняткова особистість, яка наділена внутрішнім аристократизмом, що стоїть над натовпом, живе за критеріями свого ідеалу і служить високій меті;

основне завдання мистецтва — створити яскраву, неповторну індивідуальність;

головна увага зосереджена на дослідженні внутрішнього світу персонажа;

використання фантастичних образів;

уживання символів;

загострений конфлікт між добром і злом.

Представники українського неоромантизму: Л. Українка («Лісова пісня»); О. Кобилянська (новела «Valse melancolique», повісті «Царівна», «Людина»); М. Коцюбинський («Тіні забутих предків»).

28. НЕОРЕАЛІЗМ

Неореалізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; поєднання документальної достовірності, якнайточнішого відтворення дійсності, властивих реалізму, з поглибленим психологізмом та філософічністю, не характерними для критичного реалізму.

Неореалізм виник на межі XIX–XX ст. як продовження й розвиток класичного реалізму.

Основні риси неореалізму:

герой — звичайна людина;

об’єкт зображення — не зовнішні події, а внутрішній світ персонажів, який ретельно та глибоко досліджується з метою пізнання їхньої ірраціональної сутності;

боротьбу добра і зла показано через психологічні та соціальні суперечності.

Представник українського неореалізму: В. Підмогильний («Місто»).

29. НЕОКЛАСИЦИЗМ

Неокласицизм — літературний напрям; умовна назва для позначення течії модернізму, основу якої становив пошук досконалої форми для увиразнення класичного філософського змісту.

Основні риси неокласицизму:

наслідування кращих мистецьких творів античності та епохи Відродження;

використання античних сюжетів та образів;

звернення до «вічних» тем: життя і смерть, кохання і байдужість тощо;

прагнення знайти гармонію між розумом та почуттями;

створення досконалої форми;

основні жанри: сонет, октава, ґрондо тощо.

Представники українського неокласицизму: М. Зеров, М. Рильський, М. Драй-Хмара, О. Бургардт (Юрій Клен), П. Филипович — «п’ятірне ґроно» неокласиків.

Своєрідним естетичним кредо «неокласиків» є сонет М. Зерова «Pro domo»(«На захист», початкова назва — «Молода Україна»):

Класична пластика, і контур строгий,
і логіки залізна течія —
Оце твоя, поезіє, дорога.
Леконт де Ліль, Жозе Ередіа,
Парнаських зір незахідне сузір’я
Зведуть тебе на справжні верхогір’я.

30. «КИЇВСЬКІ НЕОКЛАСИКИ»

«Київські неокласики» — це умовна назва невеликого кола київських поетів-модерністів, літературознавців і перекладачів, що діяли на початку ХХ ст., яких М. Драй-Хмара в сонеті «Лебеді» назвав «´роном п’ятірним нездоланих співців».

Місце виникнення: Київ.

Учасники: М. Зеров (лідер), М. Драй-Хмара, П. Филипович, О. Бургардт (під псевдонімом «Юрій Клен» відомий як учасник «Празької школи»), М. Рильський.

До «п’ятірного ґрона» дослідники також відносять В. Домонтовича (Петрова), який був єдиним прозаїком серед «неокласиків».

Особливості: «Київські неокласики» не мали організаційного оформлення й не виступали з ідейно-естетичними маніфестами, проте їхня присутність у літературному житті була досить вагомою, що позначилося не лише на творчому рівні, а й під час літературної дискусії 1925–1928 pp. Вони відмежовувалися від так званої пролетарської культури, прагнули наслідувати мистецтво минулих епох, віддавали перевагу історико-культурній та морально-психологічній проблематиці.

Доля угрупування: «Київські неокласики» належать до письменників «розстріляного відродження». 1935 р. були заарештовані М. Зеров, П. Филипович, М. Драй-Хмара, яких звинувачували в шпигунстві на користь чужоземної держави. Проходив у цій справі і М. Рильський, але через деякий час його було звільнено. Юрій Клен (О. Бургардт), скориставшись своїм німецьким походженням, виїхав до Німеччини на лікування й не повернувся. М. Зерова було розстріляно 1937 р., П. Филипович загинув на Соловках того ж року, М. Драй-Хмара помер у концтаборі на Колимі 1939 р.

31. «РОЗСТРІЛЯНЕ ВІДРОДЖЕННЯ»

«Розстріляне відродження» — літературно-мистецька генерація 1920-х — початку 1930-х рр., представники якої створили високохудожні мистецькі зразки в літературі, музиці, театрі, малярстві та які зазнали репресій з боку більшовицького режиму.

«Розстріляне відродження» — це умовна назва, яку запропонував Єжи Ґедройць у листі до діаспорного літературознавця Ю. Лавріненка від 13 серпня 1958 р. для назви антології української літератури 1917–1933 рр., яку Ю. Лавріненко готував до друку на замовлення Є. Ґедройця.

Представників «розстріляного відродження» умовно можна поділити на кілька груп:

І — безпосередні жертви терору: письменники В. Підмогильний, В. Поліщук, М. Вороний, М. Куліш, М. Хвильовий, М. Семенко, Є. Плужник, М. Зеров, художник М. Бойчук та його послідовники, режисер Л. Курбас та багато інших, яких було знищено фізично, тобто вони були страчені, померли в концтаборах чи вчинили самогубство, перебуваючи за пів кроку від арешту;

ІІ — це та частина репресованих та переслідуваних радянською владою митців, які вижили: І. Багряний утік із концтабору; О. Вишня, відбувши свій строк, повернувся до звичайного життя; Б. Антоненко-Давидович був звільнений лише після реабілітації 1957 р. й до кінця життя залишався в опозиції до радянського режиму;

ІІІ — ті, хто уникнув репресій, проте їхня творчість була засуджена радянською владою, і тому заборонялась та замовчувалася, а твори вилучалися зі сховищ і знищувалися: Л. Чернов, О. Богомазов, Г. Михайличенко померли ще до розгортання масових репресій; М. Галич припинила активну діяльність; Юрій Клен вчасно емігрував;

ІV — це ті митці «доби розстріляного відродження», які або від початку дотримувалися партійних догм у своїй творчості, або в умовах масового терору, непокоячись за власну безпеку та безпеку своїх близьких, змушені були швидко пристосовуватися і виконувати партійні настанови: М. Рильський, П. Тичина, В. Сосюра, І. Кочерга та багато інших. Їхні твори періоду сталінських репресій не мають високої художньої вартості, індивідуальності форм і стилів та є типовими зразками соцреалістичного пропагандистського мистецтва;

V — діячі культури старшого покоління, які стали відомими ще на початку XX ст., а не в 1920–1930-ті рр. Завдяки політиці українізації вони активно включилися у процеси розбудови української літератури, культури, науки, що відбувались в УСРР, проте у 1930-ті рр. також зазнали переслідувань і були знищені: Л. Старицька-Черняхівська, М. Вороний, С. Єфремов, Г. Хоткевич, А. Крушельницький та ін. Причому дехто із цих митців, піддавшись на партійні обіцянки, повернувся з еміграції (наприклад, М. Вороний) або спеціально переїхав до Радянської України з українських земель, які на той час перебували під владою Польщі (наприклад, А. Крушельницький з родиною).

Найбільш жорстоко більшовицька влада розправилася з учасниками таких літературних угрупувань 1920–1930-х рр.:

«Гарт»;

ВАПЛІТЕ;

«Ланка»(пізніше «МАРС»);

«Київські неокласики».

32. ЛІТЕРАТУРНІ УГРУПУВАННЯ
      1920–1930-Х РР.

До найбільш відомих літературних угрупувань 1920–1930-х рр. належать «Гарт»(найвпливовіше, пізніше було перейменовано на ВАПЛІТЕ), «Плуг», «Молодняк», «Ланка»(пізніше — «МАРС»), ВУСПП.

«Гарт» — спілка пролетарських письменників; основне завдання вбачали у створенні єдиної інтернаціональної комуністичної україномовної культури.

Місце виникнення: Харків.

Період існування: 1923–1925 рр.

Засновник (очільник): В. Еллан (Блакитний).

Учасники: О. Довженко, В. Сосюра, В. Еллан, М. Йогансен, П. Тичина та ін.

Доля угрупування: розпад на ВАПЛІТЕ та ВУСПП.

ВАПЛІТЕ (Вільна академія пролетарської літератури) — літературне об’єднання, що мало на меті створення високохудожньої української літератури, для чого письменникам варто орієнтуватися на європейське мистецтво, зокрема літературу, та відмовитися натомість від масовізму, тобто задоволення читацьких потреб трудящих мас.

Місце виникнення: Харків.

Період існування: січень 1926 р. — 28 січня 1928 р.

Засновник (очільник): М. Хвильовий; президент — М. Яловий; від грудня 1926 р. — М. Куліш (після виходу М. Ялового разом із М. Хвильовим та О. Досвітнім зі складу ВАПЛІТЕ, що було зумовлено їхнім прагненням зберегти організацію всупереч гострій критиці з боку правлячої комуністичної партії); секретар — А. Любченко.

Учасники: близько 25 осіб — найвидатніших письменників, серед них: М. Куліш, О. Довженко, О. Вишня, Ю. Яновський, П. Тичина, В. Сосюра, Г. Епік, М. Йогансен, Ю. Смолич та ін.

Доля угрупування: через ідеологічні переслідування оголошено про саморозпуск; у 1930-ті рр. більшість учасників репресовано.

«Плуг» — спілка селянських письменників, творили нову культуру на ідейних засадах компартії.

Місце виникнення: Харків.

Період існування: 1922–1932 рр.

Очільники (ініціатори створення): С. Пилипенко, Г. Коляда, А. Панів, І. Сенченко, І. Шевченко та ін.

Учасники: налічувало кількасот осіб.

Доля угрупування: на початку 1931 р. перейменовано у Спілку пролетарсько-колгоспних письменників, яка 1932 р. увійшла до складу Спілки радянських письменників України (СПУ); незважаючи на послідовні прокомуністичні погляди, частина учасників зазнала репресій з боку влади протягом 1930-х рр.

«Молодняк» — літературна організація молодіжних письменників, які мали на меті відтворювати життя пролетарської молоді.

Місце виникнення: Харків, після розколу «Гарту».

Період існування: 1926–1932 рр.

Учасники: Л. Первомайський, О. Донченко та ін.

Доля угрупування: 1928 р. члени організації частково увійшли до складу «Пролітфронту»(разом з деякими колишніми учасниками ВАПЛІТЕ після його саморозпуску); після створення Спілки радянських письменників України (СПУ) увійшли до її складу.

«Ланка» (МАРС — майстерня революційного слова, 1926) — об’єднання київських літераторів, відстоювали незалежність та аполітичність мистецтва.

Місце виникнення: Київ.

Період існування: 1924–1926 рр.

Учасники: В. Підмогильний, Г. Косинка, Б. Антоненко-Давидович, Т. Осьмачка, Є. Плужник та ін.

Доля угрупування: 1929 р. ліквідовано; учасників репресовано протягом 1930-х рр.

ВУСПП — Всеукраїнська спілка пролетарських письменників, створена з ініціативи компартії.

Місце виникнення: Харків.

Період існування: від січня 1927 р. до 1932 р.

Учасники: О. Корнійчук, І. Ле та ін.

Доля угрупування: 1932 р. майже всі учасники ввійшли до СПУ.

33. ЛІТЕРАТУРНІ УГРУПУВАННЯ
      В ЕМІГРАЦІЇ

Найбільш впливовими літературними угрупуваннями українських письменників-емігрантів були:

«Празька школа»;

МУР;

Нью-Йоркська група.

«Празька школа» — умовна назва українських поетів, які внаслідок еміграції з більшовицької України на початку 1920-х рр. опинилися у Празі та Подєбрадах (містечко неподалік від Праги, в якому було організовано Український університет, навколо якого й об’єднувалися емігранти з України).

Період існування: 1920–1945 рр.

Очільник: Є. Маланюк.

Учасники: Л. Мосендз, Юрій Клен (О. Бургардт, колишній «неокласик»), Ю. Липа, О. Ольжич (Олег Кандиба, син Олександра Олеся), О. Теліга, О. Лятуринська, Ю. Дараган та ін.

Основні завдання: створити філософські та мистецькі засади незалежної самостійної держави Україна, тобто своїм основним завданням вони вбачали державотворення.

Особливості: націотворчий пафос, історіософія, поєднання різних стилів та літературних напрямів (переважно неоромантизм з елементами неокласицизму та необароко).

Доля угрупування: більшість учасників припинили активну творчу діяльність після закінчення Другої світової війни; під час Другої світової війни О. Ольжич та О. Теліга брали участь у русі Опору в окупованій фашистською Німеччиною Чехословаччині, їх було заарештовано гітлерівською владою та страчено в концтаборі.

МУР (Мистецький український рух) — об’єднання українських письменників в еміграції, які продовжили працювати на ідею державотворення України, зокрема через створення «великої літератури» та сприяння духовному самовияву нації.

Місце виникнення: м. Фюрт (Німеччина).

Період існування: осінь 1945–1949 рр.

Засновник (очільник): У. Самчук — голова, Ю. Шерех (Шевельов) — заступник.

Учасники: Є. Маланюк, Юрій Клен («пражани»), Ю. Косач, В. Петров (Домонтович), І. Багряний, В. Барка, Т. Осьмачка, І. Костецький та ін.

Доля угрупування: учасники роз’їхалися в різні країни, й об’єднання припинило існування; Ю. Липа загинув від рук НКВС.

Нью-Йоркська група — об’єднання українських еміграційних поетів.

Місце виникнення: Нью-Йорк (місце проживання засновників).

Період існування: від 21 грудня 1958 р.

Засновники: П. Килина, Б. Бойчук і Ю. Тарнавський.

Учасники: Е. Андієвська, В. Вовк (від 1960 р.), Б. Рубчак, Ж. Васильківська та ін.

Особливості: видавали щорічний журнал «Нові поезії»; у творчості орієнтувалися на поетику модернізму.

34.«ШІСТДЕСЯТНИКИ»

«Шістдесятництво» — інтелектуальний рух молодого покоління інтелігенції другої половини 1950-х — першої половини 1960-х рр., що виступало проти тоталітарної системи у всіх сферах життя — національного, соціального, культурного.

«Шістдесятники» — назва нового покоління радянської та української національної інтелігенції, що ввійшла в культуру та політику в СРСР у другій половині 1950-х рр., коли після смерті Й. Сталіна відбулося тимчасове послаблення комуністично-більшовицького тоталітаризму та почалася хрущовська «відлига».

«Українські шістдесятники» виявили себе в різних царинах літератури, мистецтва, громадської діяльності:

поети — М. Вінграновський, І. Драч, Л. Костенко, Б. Олійник, Д. Павличко, В. Симоненко та ін.;

прозаїки — Н. Бічуя, Є. Гуцало, В. Дрозд, Г. Тютюнник, В. Шевчук та ін.;

перекладачі — Г. Кочур, М. Лукаш, А. Перепадя, А. Содомора;

літературні критики — І. Дзюба, М. Коцюбинська, І. Світличний, Є. Сверстюк;

художники — А. Горська, В. Зарецький;

композитори — М. Скорик, Л. Грабовський;

режисер — Л. Танюк;

кінорежисери — С. Параджанов, Ю. Іллєнко;

правозахисники — В. Чорновіл, Л. Лук’яненко, О. Тихий та ін.

На противагу партійно заангажованому офіціозу, «шістдесятники» розгорнули активну діяльність: влаштовували неформальні літературні читання та художні виставки, вечори пам’яті репресованих митців, ставили замовчувані театральні п’єси. Центрами громадської діяльності «шістдесятників» стали клуби творчої молоді «Сучасник»(Київ) та «Пролісок»(Львів), що діяли на початку 1960-х рр.

Світоглядні засади «шістдесятників»:

лібералізм — проголошення свободи творчості та особистої свободи як найвищої мети та необхідної умови існування нації;

гуманізм — людина є найвищою цінністю;

демократизм; космізм;

активний патріотизм — любов до Батьківщини має бути не показовою, плакатною, а дієвою;

національна самосвідомість та культ рідної мови й історичної пам’яті;

моральність як мірило людських вчинків; духовний аристократизм.

Культурно-історичні джерела «шістдесятництва» в літературі:

світова культура, передусім модерна література та образотворче мистецтво ХХ ст.;

кращі твори українських письменників-класиків та, найголовніше, частково реабілітованих наприкінці 1950-х — початку 1960-х рр. представників «розстріляного відродження» — М. Зерова, Г. Косинки, М. Куліша, В. Підмогильного, Є. Плужника та ін.;

фольклор — усна народна творчість вивчається й ніби «відкривається» заново, стаючи естетичним взірцем.

Письменники-«шістдесятники» мають схожі біографії. Усі вони народилися переважно в період від 1930 до 1940 рр., їхнє дитинство припало на час воєнного лихоліття 1941–1945 рр. та повоєнної відбудови країни, а формування світогляду — на період десталінізації й тимчасової лібералізації політичного та культурного життя. Виховані в суспільстві, де панувала двоїста мораль (оспівувалося щасливе життя радянської людини і замовчувалися негативні явища (обмеження свободи, репресії) та трагічні події (Голодомор)), майбутні «шістдесятники» спочатку були лояльними до влади, а суспільні вади розглядали як відступ від «лінії партії». Згодом у них формується національна свідомість та громадянська відповідальність перед народом, і вони прагнуть усунути суспільні деформації.

Після арештів 1965 р. та 1972 р. рух «шістдесятників» втратив свою силу. Проте із середини 1960-х рр. «шістдесятники» розпочали формування політичної опозиції комуністичному режиму і незабаром стали активними учасниками дисидентського руху в Україні.

35. ДИСИДЕНТСТВО

Дисидентство — це опозиційний рух проти панівного державного ладу й політичного режиму, протистояння офіційній ідеології та політиці.

Дисидент — інакомислячий, незгодний.

В УРСР дисидентський рух виник у 1950-ті рр. і тривав аж до 1985 р.

Передумови появи:

лібералізація суспільного життя внаслідок «відлиги» і наступне згортання процесу десталінізації;

утиски національного культурно-духовного життя;

антикомуністичні виступи в країнах Центральної Європи;

розгортання світового правозахисного руху після ухвалення Декларації прав людини (1948 р.);

фіктивність проголошених Конституціями СРСР прав і свобод людини, зокрема свободи совісті та свободи віросповідань;

поразка національно-визвольної боротьби 1940–1950-х рр. у Західній Україні, яка продемонструвала безперспективність збройних методів опору комуністичному режиму.

Відмінною рисою українського дисидентства була ідея самостійності, незалежності та відокремлення України від СРСР.

Діяльність дисидентів:

створення підпільних організацій, що сприяло консолідації опозиційно налаштованої інтелігенції;

проведення мистецьких, політичних заходів;

видання та розповсюдження забороненої на той час літератури.

Найвідоміші українські підпільні дисидентські організації 1950–1960-х рр.: «Супутник» — об’єднання студентів театрального інституту та консерваторії; «Пролісок»; Український революційний центр; «Реалістичний робітничий гурток демократів»; Українська робітничо-селянська спілка (УРСС).

У 1970-ті рр. найпотужнішою дисидентською організацією в УРСР стала Українська Гельсінська група, або Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод, створена в листопаді 1976 р.

Засновники: М. Руденко (керівник групи), Л. Лук’яненко, П. Григоренко, Н. Строката, О. Тихий та ін.

Пізніше до цієї правозахисної організації увійшли В. Стус, В. Чорновіл, М. Горбаль, З. Красівський, П. Розумний та ін.

Учасники Української Гельсінської групи мали на меті: забезпечувати громадський контроль за виконанням Гельсінського заключного акту; доносити до світової громадськості та урядів демократичних держав правду про комуністичний тоталітарний режим, про порушення ним міжнародних актів і власних законів, прав людини, про жорстоке переслідування інакомислячих.

У липні 1988 р. на 50-тисячному мітингу у Львові на основі Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод було проголошено створення Української Гельсінської спілки (УГС).

Методи боротьби комуністичної влади проти дисидентів: ув’язнення; заслання; звільнення з роботи; запроторення до психіатричної лікарні; позбавлення радянського громадянства, депортація за кордон.

У 1961–1965 рр. було проведено судові процеси проти активних дисидентів: П. Григоренка, І. Світличного, П. Заливахи, В. Мороза та ін. У травні 1961 р. у Львові почався закритий судовий процес над УРСС. У цей самий час (травень 1961 р.) Львівський обласний суд засудив відомого дисидента Л. Лук’яненка до розстрілу. Через 72 доби Верховний Суд замінив розстріл на 15 років позбавлення волі.

Значення дисидентського руху в Україні:

хоча цей рух не був масовим, проте він став поштовхом до опозиції радянській системі;

піднесення цього руху свідчило про глибоку кризу соціалістичної системи.

36. ПОСТМОДЕРНІЗМ

Постмодернізм — це загальна назва літературно-мистецьких течій кінця XX — початку XXI ст., що виникли як опозиція до модернізму та як продовження авангардизму.

Основні риси постмодернізму:

синтез (поєднання та співіснування) в одному тексті різних жанрів, стилів тощо: поезії та прози, елітарного та масового, серйозного та смішного, тексту художнього і наукового чи публіцистичного та ін.;

культ незалежної особистості;

епатажність, прагнення вразити, здивувати, для чого стають прийнятними будь-які засоби, аж до використання нецензурної лексики, порушення вживання чи ігнорування розділових знаків тощо;

абсурдність, акцент на ненормальності, несправжності, неприродності реального повсякденного буття;

алюзії (натяки на загальновідомі твори та факти);

запозичення й перегукування, використання відомих рядків із класичних творів у вигляді дослівних вставок;

пародійність — перекручування, навмисне паплюження текстів популярних творів уславлених авторів.

Особливості українського постмодернізму:

прагнення подолати «постколоніальний синдром» та комплекс «меншовартості»;

формування повноцінної розмаїтої багатожанрової сучасної української літератури;

пошуки нових естетичних критеріїв та підходів через подолання політичної та культурно-мистецької заангажованості.

Представники українського постмодернізму: Ю. Андрухович, О. Ірванець, В. Неборак, С. Жадан, І. Малкович, І. Римарук, О. Забужко та ін.

37. СУЧАСНИЙ ЛІТЕРАТУРНИЙ ПРОЦЕС

Сучасний літературний процес — це мистецькі явища, що відбувалися від середини 1980-х рр. — періоду занепаду й подальшого розпаду радянської імперії та створення незалежних країн із колишніх республік СРСР, зокрема проголошення незалежної держави Україна та її розбудови, яка проходить у складних, суперечливих умовах.

Для літературного процесу цього періоду характерні такі особливості:

оновлення творчості «шістдесятників»(І. Драч, Л. Костенко, Д. Павличко та ін.);

повернення імен і творів, заборонених у Радянському Союзі (письменників та істориків ХІХ ст.: П. Куліш, М. Костомаров, М. Аркас та ін.; доби «розстріляного відродження»: М. Хвильовий, М. Куліш, Г. Косинка та ін.; письменників-емігрантів: І. Багряний, Є. Маланюк, В. Барка, У. Самчук та ін.);

поява нових молодих митців: Ю. Андрухович, І. Римарук, С. Жадан, О. Забужко, В. Герасим’юк та ін.;

видання багатьох різноманітних часописів та альманахів, як добре відомих авторитетних видань з багаторічною історією, так і нових — друкованих та електронних;

виникнення численних літературних угрупувань та мистецьких об’єднань.

38. ЛІТЕРАТУРНІ УГРУПУВАННЯ
      1980–1990-Х РР.

У період 1980-х — 1990-х pp. відбувається активне оновлення української літератури, що було зумовлене бурхливими суспільними змінами. У цей період на противагу прорадянській Спілці письменників УРСР починають виникати новітні літературно-мистецькі угрупування. Серед них наймасовішою була АУП — асоціація українських письменників, а найяскравішими:

«Бу-Ба-Бу»;

«Нова дегенерація»;

«Пропала грамота»;

«ЛуГоСад»;

«Червона фіра».

АУП — об’єднання українських літераторів, що було організоване як альтернатива офіційній Спілці письменників України і мало на меті подолати «колоніальний синдром» в українській літературі та сприяти її розвитку в річищі світового мистецтва XX ст.

Учасники: Ю. Покальчук — перший президент, пізніше асоціацію очолив Т. Федюк; входило понад 100 письменників.

Місце заснування: Київ.

Час активної діяльності: від 1997 р.

«Бу-Ба-Бу»(Бурлеск, Балаган, Буфонада) — літературне угрупування, що виникло як опозиція офіціозній літературі й мало на меті створення сучасного постмодерного мистецтва. Свою творчість учасники «Бу-Ба-Бу» протиставляли загальним депресивним настроям, спричиненим руйнуванням старої системи та змінами, що відбувалися в суспільстві.

Учасники: Ю. Андрухович (Патріарх), В. Неборак (Прокуратор) та О. Ірванець (Підскарбій).

Місце заснування: Львів.

Час активної діяльності: 17 квітня 1985 р. — 1991 p.; 1995 р. вийшла книга під назвою «Бу-Ба-Бу».

«Нова дегенерація» — поетичне літературне угрупування, учасники якого продовжили традиції українського авангарду 1920-х рр.(на що вказує і назва); для них характерний виступ проти колоніальної свідомості, руйнування міфів і стандартів через епатаж, іронію та самоіронію, сарказм.

Учасники: І. Андрусяк, С. Процюк, І. Ципердюк.

Місце заснування: Івано-Франківськ.

Час активної діяльності: 1992–1994 рр., 1992 р. видано спільну збірку під назвою «Нова дегенерація».

«Пропала грамота» — літературне угрупування, що було проголошене як авангардний проект, учасники якого заявили про себе виданням книги під назвою «Пропала грамота», що мала шалений успіх та великий резонанс.

Учасники: В. Недоступ, С. Либонь, Ю. Позаяк.

Місце заснування: Київ.

Час активної діяльності: від 1991 p.

«ЛуГоСад» — поетичний гурт, назва якого складається з початкових літер прізвищ учасників: ЛУчук, ГОнчар, САДловський. Їхні твори були надзвичайно популярними. Окремі вірші перекладено англійською, німецькою, польською, італійською, словацькою, болгарською, білоруською мовами.

Учасники: І. Лучук, Н. Гончар, Р. Садловський.

Місце заснування: Львів.

Час активної діяльності: від 1984 р.; 1986 р. було видано альманахи «ЛуГоСад І» і «ЛуГоСад II», збірки Р. Садловського «Антологія» та Н. Гончара «Усміхнений Елегіон».

«Червона фіра» — літературна корпорація харківських поетів, які сповідували у своєму мистецтві неофутуризм. Для їхньої творчості характерні провокативність, епатаж, гротеск, пародіювання публіцистичних штампів.

Учасники: С. Жадан, Р. Мельників та І. Пилипчук.

Місце заснування: Харків.

Час активної діяльності: від 1991 р.

39. СХЕМА АНАЛІЗУ ЛІТЕРАТУРНОГО ТВОРУ

Автор твору та історія написання (події, що стали безпосереднім поштовхом до написання твору; особливості роботи автора над текстом твору).

Літературний рід та жанр, жанровий різновид.

Літературний напрям.

Тема — для твору епічного, ліро-епічного, драматичного (із зазначенням місця та часу дії). Тематична група лірики та мотиви — для твору ліричного.

Ідея.

Проблематика. Конфлікт.

Композиція. Частини, розділи, присвята, епіграф — для епічного та ліро-епічного твору. Дії — для драматичного твору. Строфічна будова — для ліричного твору.

Сюжет (із обов’язковим зазначенням елементів сюжету та позасюжетних елементів).

Художні образи. Система образів і засоби їх розкриття: портрет, авторська характеристика, характеристика іншими персонажами, самохарактеристика, мова, вчинки — для творів епічних, ліро-епічних, драматичних. Образ ліричного героя та образна система — для ліричних творів.

Мова художнього твору:
загальні особливості мови;
художні засоби мови — для всіх родів літератури;
стилістичні фігури та поетичний синтаксис — для творів лірики.

Місце твору в історії української та світової літератури.

Мистецьке життя та інтерпретації твору: екранізація, музичне оформлення, переклади.

УСНА НАРОДНА ТВОРЧІСТЬ.
ДАВНЯ УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА

40. Загальна характеристика календарно-обрядових,
суспільно-побутових і родинно-побутових пісень

41. Календарно-обрядові пісні

42. Суспільно-побутові пісні

43. Пісні Марусі Чурай.
«Віють вітри».
«Засвіт встали козаченьки»

44. Історичні пісні.
«Ой, Морозе, Морозенку».
«Чи не той то Хміль»

45. Тематика, образи, зміст народних дум і балад.
Балада «Ой летіла стріла»

46. «Дума про Марусю Богуславку»

47. «Повість минулих літ»

48. «Слово про похід Ігорів»

49. Григорій Сковорода

40. ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА
      КАЛЕНДАРНО-ОБРЯДОВИХ,
      СУСПІЛЬНО-ПОБУТОВИХ
      І РОДИННО-ПОБУТОВИХ ПІСЕНЬ

Фольклор («народна мудрість») — словесна усна народна творчість, що наближена до літератури.

Ознаки фольклору: усна форма; колективна творчість; анонімна творчість; традиційність виконання; варіативність; імпровізація; відображає духовне обличчя народу, національний характер, побут, традиції, звичаї, світогляд.

Основні жанри фольклору: усна форма; колективна творчість; анонімна творчість; традиційність виконання; варіативність; імпровізація; відображає духовне обличчя народу, національний характер, побут, традиції, звичаї, світогляд.

Народні пісні

1) обрядові:

календарно-обрядові:

колядки;

щедрівки;

веснянки;

русальні;

купальські;

жниварські;

родинно-обрядові:

весільні — за етапами весільного обряду;

похоронні — голосіння;

2) позаобрядові:

родинно-побутові:

колискові;

дитячі;

жартівливі;

про кохання;

про сімейне життя;

суспільно-побутові:

козацькі;

чумацькі;

кріпацькі;

солдатські та рекрутські;

бурлацькі;

заробітчанські;

жебрацькі;

емігрантські.

41. КАЛЕНДАРНО-ОБРЯДОВІ ПІСНІ

Календарно-обрядові пісні відображають кожен із циклів хліборобської праці за календарем:

Колядки, щедрівки — зимовий різдвяний цикл.

«Коляда, коляда», «Щедрик, щедрик, щедрівочка», «Добрий вечір тобі, пане господарю!», «Новая радість стала»

Веснянки, гаївки або гагілки — весняний цикл.

«Ой весна, весна — днем красна», «Ой кувала зозуленька», «Кривий танець», «Подоляночка»

Русальні — розквіт природи наприкінці весни та колосіння збіжжя.

«У ржі на межі», «Ой біжить, біжить мала дівчина», «Проведу я русалочку до бору»

Купальські — середина літа, переджниварський цикл.

«Заплету віночок», «Ой вінку, мій вінку», «Купайло, Купайло»

Жниварські та стодольні:

зажинкові (до початку роботи);

жнивні (під час збирання врожаю);

обжинкові, дожинкові (супроводжували свято закінчення жнив, збирання врожаю наприкінці літа)

«Маяло житечко, маяло», «Там у полі криниченька»

42. СУСПІЛЬНО-ПОБУТОВІ ПІСНІ

Суспільно-побутові пісні відображають думки, почуття, настрої народу, що викликані подіями суспільного життя:

Козацькі XV–XVI ст.

боротьба козаків із нападниками;

прощання козака з рідною домівкою;

тема смерті.

«Гомін, гомін по діброві», «Ой на горі та женці жнуть», «Стоїть явір над водою», «А вже літ більш двісті», «Їхав козак містом»

Чумацькі XV–XVI ет.

приготування до тривалої подорожі,

прощання з родиною;

пригоди чумаків;

повернення додому

«Ой у полі криниченька», «Буркун-зілля», «Волики», «Гуляв чумак на риночку», «Їхав чумак із Криму додому»

Кріпацькі — кріпацтво в Україні було оформлено 1783 р. за наказом Катерини II

тяжка доля;

підневільне життя;

знущання з кріпаків.

«В неділеньку рано», «Гой кувала зозулечка, кувати забула», «Із-за гори вітер віє», «На панщину ходжу, ходжу»

Солдатські та рекрутські — 1699 р. за наказом Петра І була введена загальна військова служба для чоловіків; на Західній Україні українців вербували до австро-угорської армії

«На тій горі, на тій горі», «Ой понад морем, понад Дунаєм», «Била мене мати березовим прутом», «А в неділю рано, рано-ранесенько»

Бурлацькі, заробітчанські

тяжка праця.

«Нема горя так нікому», «Ой чи воля, чи неволя»

43. ПІСНІ МАРУСІ ЧУРАЙ.
      «ВІЮТЬ ВІТРИ»,
      «ЗАСВІТ ВСТАЛИ КОЗАЧЕНЬКИ»

Відомі 20 пісень, автором яких вважають Марусю Чурай.

Найпопулярніші з них: «Засвіт встали козаченьки», «Віють вітри», «Грицю, Грицю, до роботи», «Ой не ходи, Грицю», «Чого ж вода каламутна», «Котилися вози з гори», «Летить галка через балку».

«Віють вітри», др. пол. XVII ст.

Рід, жанр: лірика, пісня.

Жанровий різновид: родинно-побутова.

Тема: страждання дівчини від розлуки з милим.

Ідея: возвеличення почуття кохання.

Мотиви: доля, щастя, розлука, смерть.

Зміст: самотня дівчина страждає в розлуці з коханим, не може забути щасливі моменти, люди їй заздрять, вона благає милого повернутися.

Образи: дівчина, козак.

Художні засоби:
епітет; постійний епітет: буйні вітри;
метафора, риторичне звертання, риторичне запитання, тавтологія, гіпербола, паралелізм.

«Засвіт встали козаченьки», др. пол. XVII ст.

Рід, жанр: лірика, пісня з елементами балади

Жанровий різновид: соціально-побутова козацька пісня.

Тема: козак вирушає на війну, прощається з матір’ю та коханою.

Ідея: уславлення долі жінок, що змушені чекати з походу синів та коханих.

Мотиви: материнська любов, кохання, війна.

Образи: молодий козак, його мати, кохана.

Зміст: зранку молодий козак вирушає в похід, за ним плаче кохана Марусенька, яку він просить помолитися за себе, а матір просить, коли з ним щось трапиться, прийняти його Марусю за свою дитину.

Художні засоби:
зменшувально-пестливі слова: вороненький, Марусенька;
постійні епітети: «ясні очі», «кінь вороненький»;
метафори: «стоїть місяць», «кінь спіткнувся», «година настала».

44. ІСТОРИЧНІ ПІСНІ.
      «ОЙ, МОРОЗЕ, МОРОЗЕНКУ»,
      «ЧИ НЕ ТОЙ ТО ХМІЛЬ»

Історичні пісні — ліро-епічний жанр, розповідають про справжні історичні події та історичних осіб.

«Ой, Морозе, Морозенку», др. пол. XVII ст.

Рід, жанр: ліро-епос, історична пісня.

Тема: боротьба козаків проти татар.

Ідея: уславлення мужності, відваги, мудрості козацького ватажка, засудження жорстокого ворога.

Образи: Морозенко (або соратник Б. Хмельницького — Станіслав Морозенко, або осавул Кропивнянського полку Нестор Морозенко), мати, козаки, татари.

Зміст: Україна тужить за Морозенком: велика кількість татар обступила козаків, нерівний бій тривав до «ночі глухої»; татари втратили втроє більше; Морозенко в полоні; його катують (живцем виривають серце, ставлять на Савур-могилі споглядати Україну); герой в останню мить життя думає про свій народ та Батьківщину.

«Чи не той то Хміль», др. пол. XVII ст.

Рід, жанр: ліро-епос; історична пісня

Тема: переможна битва під Жовтими Водами під час визвольної війни (1648–1654) під проводом Б. Хмельницького проти польської шляхти.

Ідея: уславлення улюбленого ватажка Б. Хмельницького, мужнього захисника й патріота; зневажання загарбників.

Образи: Б. Хмельницький, ляхи.

Зміст: пісня побудована у формі діалогу, упродовж якого з’ясовується, хто такий Б. Хмельницький; повідомляється про битву під Жовтими Водами, у якій гетьмана показано сміливим стратегом, що спирається на козацтво й допомогу татар; ляхи-загарбники гинуть або тікають.

45. ТЕМАТИКА, ОБРАЗИ,
      ЗМІСТ НАРОДНИХ ДУМ І БАЛАД.
      БАЛАДА «ОЙ ЛЕТІЛА СТРІЛА»

Балада — невеликий ліро-епічний твір із напруженим сюжетом, у якому описано сумну особисту подію, найчастіше історію нещасливого кохання, що містить якусь несподіванку, перетворення, щось фантастичне.

Тематика українських балад, дум, історичних пісень:

боротьба з турецько-татарськими нападниками;

визвольна боротьба українського народу проти польської шляхти під проводом Б. Хмельницького;

стихійні селянські повстання.

Балада «Ой летіла стріла», приблизно XVII ст.

Рід, жанр: ліро-епос, балада.

Тема: зображення туги за вбитим стрілою вдовиним сином.

Ідея: зіставлення вияву різних почуттів рідних людей, що перебувають в одній трагічній ситуації.

Зміст: у діалозі повідомляється, що стрілою, яка прилетіла з-за моря, убито вдовиного сина; по ньому плакати прилетіло три рябенькі зозулі: у головах — мати (страждатиме довіку); у ногах — сестра (довго сумуватиме, але забуде); край серця — мила (сумуватиме, поки бачить).

Мотиви: смерть, страждання матері, горе сестри, сум милої.

Образи: убитий хлопець, його мати-удовиця, сестра, кохана.

Образи-символи: зозулі — сум, одвічна туга, нещастя.

Художні засоби: епітет, постійний епітет, метафора, пестливі слова, анафора, гіпербола, трикратність, метаморфоза, градація.

46. «ДУМА ПРО МАРУСЮ БОГУСЛАВКУ»

Дума  — великий ліро-епічний твір, що має характерні особливості:

усталена будова (заспів, основна частина, славословіє);

неусталений зміст;

виконання речитативом;

супровід бандури, кобзи або ліри;

імпровізація;

переважно дієслівне римування;

нерівноскладові (різні за довжиною) рядки.

«Дума про Марусю Богуславку», приблизно XVII ст.

Рід, жанр: ліро-епос; дума.

Тема: перебування козаків у  турецькій неволі та їхнє визволення завдяки українській дівчині, що стала дружиною турецького хана.

Ідея: уславлення подвигу звичайної людини, патріотизму, засудження поневолення.

Образи: козаки-невільники; Маруся Богуславка; турецький хан.

Зміст: 700 козаків перебувають у  неволі 30 років; до них приходить бранка Маруся й  питає, який день в  Україні; козаки «кленуть-прокленають» дівчину, бо давно не бачили «світу Божого»; Маруся просить не клясти її, говорить, що невдовзі Великдень; у  Великодню неділю дівчина звільняє козаків, які кличуть її із собою, але Маруся просить передати вітання батькам і  залишається, бо вже «побусурманилася»; козаки втікають.

Художні засоби:

епітети: «білий камінь», «бідні невільники», «святий день», «тяжка неволя», «тихі води»;

постійний епітет, метафора, анафора;

риторичне звертання, риторичний оклик: «гей, козаки, ви, бідні невільники», «як ти нам святий Великдень і  сказала!», «тільки города Богуслава не минайте!»;

риторичне питання, гіпербола, повтор, алегорія.

47. «СЛОВО ПРО ПОХІД ІГОРІВ»

«Слово про похід Ігорів» — найвидатніша пам’ятка давньоруської літератури.

Існує кілька версій щодо авторства цього твору: автор — Боян; автор — хтось із феодальної верхівки; автор — один із учасників походу.

Рік створення: 1185.

Рід, жанр: ліро-епос; героїчна поема (автор називає свій твір то словом, то піснею, то повістю).

Тема: невдалий похід Новгород-Сіверського князя Ігоря |на половців 1185 р.(поразка).

Ідея: уславлення Руської землі; засудження князівських міжусобиць; заклик до єднання для спільної боротьби проти ворогів; возвеличення героїзму вої-нів-русичів.

Образи: Руська земля; руські воїни; князі Ігор, Святослав, Володимир і Всеволод; Ярославна (дружина Ігоря); половці Овлур, Ґзак і Кончак.

Сюжет: містить ліричні відступи, описи, роздуми:

заспів (згадка про легендарного співця Бояна) — роздуми автора над манерою розповіді про події;

експозиція — розповідь про мужнього Ігоря, який хоче постояти за землю Руську;

зав’язка — Ігор вирушає в похід проти половців, зустрічається з братом Всеволодом; лихі віщування — затемнення сонця;

розвиток дії — перша переможна битва з половцями; радість; провіщення «кривавої зорі»; початок другої битви;

кульмінація — поразка в битві; полон Ігоря; віщий сон та «золоте слово» київського князя Святослава; плач Ярославни;

розв’язка — утеча Ігоря з полону за допомогою хрещеного половця Овлура;

славословіє — величання князів, дружини й землі Руської.

48. «ПОВІСТЬ МИНУЛИХ ЛІТ»

«Повість минулих літ» — найдавніший літопис, що дійшов до наших часів.

Уважається, що його за князювання Володимира Мономаха (поч. ХІІ ст.) створив на основі попередніх зведень ченець Києво-Печерського монастиря Нестор.

Оригінал літопису не зберігся, але дійшов у списках (найдавніший — Лаврентіївський, 1377 р.)

Рік створення: від початку XII ст.

Рід: епос.

Жанр: літопис.

Тема: висвітлення історії слов’ян від Ноя; розповідь про розселення східних слов’ян, їхні звичаї та мову, про становлення Київської Русі, про князів, що будували могутню державу, про чвари між князями.

Ідея: уславлення героїчних розбудовників держави; засудження міжусобиць; утвердження християнства; визначення рівноправності слов’янського народу серед інших.

Уривок «Про заснування Києва»

Тема: заснування Києва.

Ідея: уславлення полян як мудрих і тямущих людей; возвеличення Кия як засновника міста Київ.

Образи: три брати — Кий, Щек, Хорив, їхня сестра Либідь, поляни; цар Царгородський.

Зміст: розповідь про полян, що жили родами, серед них були три брати та сестра, які заснували місто й назвали на честь старшого брата Кия; скасування припущення, ніби Кий працював перевізником через Дніпро, насправді він княжив і був у царя в Цар-городі та одержав від того подарунки.

Уривок «Про помсту княгині Ольги»

Тема: помста княгині Ольги древлянам за смерть свого чоловіка Ігоря.

Ідея: возвеличення дій княгині Ольги, упевненість у їхній правильності.

Образи: київський князь Ігор; його дружина Ольга; їхній син Святослав; древлянський князь Мал; древляни.

Зміст: 945 р. князь Ігор узяв данину в древлян, але йому здалося замало, і він вирішив з малою дружиною повернутися до древлян і «ще походити». Древляни вбивають Ігоря біля Іскоростеня й хочуть одружити свого князя Мала з удовою Ігоря Ольгою, а з її сином Святославом зробити що завгодно; до Ольги відправляють посланців, яких вона разом із човном поховала в ямі живцем; Ольга просить древлян прислати до неї найкращих їхніх мужів, і тоді вона погодиться на одруження; коли вони прибувають, за наказом княгині їх спалюють живцем у мийні; Ольга справляє тризну на місці загибелі Ігоря й наказує вирізати напоєних древлян; у 946 р. княгиня йде війною на древлян, бере в облогу Іско-ростень, нібито на знак примирення з кожного двору просить данину — три голуби та три горобці, до яких наказує прив’язати і підпалити трути (гноти, які загораються від іскри); птахи повертаються додому і підпалюють місто; Ольга накладає велику данину на древлян і править разом із сином.

49. ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА

Григорій Савич Сковорода (1722–1794) — мислитель-гуманіст (філософ), просвітитель, письменник. Життєве кредо, що написане на надгробку: «Світ ловив мене, та не спіймав».

«De libertate»(«Про свободу»)

Рік створення: 1757.

Напрям: бароко.

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: філософська, громадянська лірика.

Тема: свобода; усвідомлення ролі Б. Хмельницького в боротьбі за волю українського народу.

Ідея: оспівування свободи як найбільшого багатства людини; уславлення Б. Хмельницького.

Мотиви: свобода — найвище благо, щастя для людини та суспільства; ніяке золото не замінить волі.

Образи: ліричний герой; Б. Хмельницький; свобода.

Художні засоби:

епітет: «золотеє»;

антитеза: золото — болото;

риторичні звертання: «Вольності отче», «Богдане-герою»;

риторичне питання: «Що є свобода? Добро в ній яке?»;

гіпербола: «слава навіки буде з тобою».

«Всякому місту — звичай і права»

Рік створення: приблизно 1758.

Збірка: «Сад божественних пісень»(30 віршів-пісень), 10-та пісня.

Напрям: бароко.

Рід, жанр: лірика, пісня; сатиричний вірш.

Тематична група: філософська лірика.

Тема: зображення представників різних верств населення (панів, чиновників, купців, дворян), що марнують своє життя.

Ідея: моральній людині смерть не страшна, бо живе вона по совісті; викриття аморальності тогочасного ладу.

Мотиви: сенс людського життя, контраст між життям по совісті й соціальним та побутовим злом; смерть.

Образи: ліричний герой; люди, що живуть не по совісті; смерть (образ-символ).

Композиція: п’ять строф по шість рядків (чотири рядки — зображення дійсності; два рядки — протиставлення їм власних роздумів).

Зміст: строфа 1 — у всіх людей різні життєві уподобання; строфа 2 — образи шахраїв, злодіїв, панів, підпанків; строфа 3 — образи панів, козацької старшини, що за рахунок бідних примножують земельні володіння; строфа 4 — несправедливість судочинства, наука, що не приносить користі; строфа 5 — смерті байдуже, хто ти — цар чи мужик, зневажить її тільки «той, в кого совість, як чистий кришталь».

Художні засоби:

епітети: «прудкий», «нав’язливих дум»;

порівняння: «совість, як чистий кришталь»; «дім, як вулик»;

метафора: «тих непокоїть Венерин Амур»;

метонімія;

фразеологізми: пошитися в дурні, голову крутити; тріщить голова;

анафора;

паралелізм;

антитеза: мужик — цар;

інверсія: дім свій, ладить юриста;

гіпербола; повтор; символ.

«Бджола та Шершень»

Рік створення: 1774.

Збірка: «Байки Харківські»(30 творів), 26-та байка.

Напрям: бароко.

Рід, жанр: епос, байка, філософська байка.

Тема: місце праці в житті людини; щастя.

Ідея: возвеличення «сродної (спорідненої) праці», яка є для людини природною потребою та приносить щастя; засудження лінощів, крадіжки. Мотиви «сродна праця»; щастя в труді; гармонія існування; людське покликання

Образи: Бджола (символ щасливої людини, що працює), Шершень (символ нещасливої людини, що живе плодами праці інших), Цицерон, Катон, Епікур.

Композиція: дві частини: сюжетна (діалог Бджоли та Шершня), сила (тлумачення прихованого змісту першої частини).

Зміст: Шершень крадіжкою добуває мед і насміхається з Бджоли, що вона працює на інших. Він радить їй жити так, як сам живе. Бджола називає Шершня дурнем, бо той не розуміє, що для неї найбільша насолода у світі — праця, для якої вона й народжена.
У «силі»(підсумковій частині), яка вийшла значно більшою за першу частину, автор наводить факти з життя, що підтверджують думку про «сродну працю»: «Немає більшої радості, аніж жити за покликанням».

УСНА НАРОДНА ТВОРЧІСТЬ. ДАВНЯ УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА

50. Іван Котляревський.
«Енеїда»

51. «Наталка Полтавка»

52. Тарас Шевченко.
Життєвий і творчий шлях

53. «Катерина»

54. «Кавказ»

55. «Сон»

56. «І мертвим, і живим, і ненародженим…»

57. «Заповіт»

58. Пантелеймон Куліш.
«Чорна рада»

59. Іван Нечуй-Левицький.
«Кайдашева сім’я»

60. Панас Мирний.
«Хіба ревуть воли, як ясла повні?»

61. Іван Карпенко-Карий.
«Мартин Боруля»

62. Іван Франко.
«Захар Беркут»

63. «Чого являєшся мені у сні?..»

64. «Мойсей»

50. ІВАН КОТЛЯРЕВСЬКИЙ.
      «ЕНЕЇДА»

Іван Петрович Котляревський (1769–1838) — засновник нової української літератури, поет, драматург, громадський діяч.

«Енеїда» («енциклопедія життя українського народу») — перший твір, написаний народною українською мовою.

Рік створення: у 1798 р. надруковано три частини поеми — початок нової української літератури; у 1809 р. — четверта частина; у 1822 р. — п’ята; у 1825–1826 рр. твір завершено, але видано повністю лише у 1842 р.(після смерті письменника). Напрям: класицизм, просвітницький реалізм.

Рід, жанр: ліро-епос, поема; бурлескно-травестійна соціально-побутова поема.

Тема: зображення життя українського суспільства XVIII ст.

Ідея: уславлення чеснот представників української нації; викриття й засудження вад суспільного життя: жорстокості, лицемірства, хабарництва панівної верхівки.

Мотиви: соціальна нерівність, громадський обов’язок; сім’я; кохання; вірна дружба; людяність та моральна нікчемність; самобутність української нації.

Образи:

Еней — ватажок троянців, син Анхіза й Венери;

Анхіз — перебуває в царстві мертвих;

Низ та Евріал — відважні троянські воїни (загинули в битві з рутульцями);

Дідона — цариця Карфагена, коханка Енея;

Латин — цар Латинської землі;

Амата — його дружина;

Лавинія — їхня дочка;

Евандр — цар аркадський;

Паллант — його син (обидва союзники Енея у війні проти Турна);

Сівілла — пророчиця, жриця бога сонця Феба;

олімпійські боги — Зевс, Юнона, Венера, Еол, Нептун, Вулкан, Меркурій та ін.;

Турн — цар рутульців, кохає Лавинію.

Композиція: 6 частин.

Сюжет: дві сюжетні лінії: подорож запорізьких козаків після зруйнування Січі; канва сюжету поеми Вергілія.

експозиція: після зруйнування Трої троянці на чолі з Енеєм вирушають на пошуки нової землі (для заснування Риму);

зав’язка: Юнона намагається їм перешкодити за допомогою Еола та інших богів;

розвиток дії: перебування (2 роки) у Дідони в Карфагені, троянці на Сицилії, Кумська земля, Еней у пеклі, Латинська земля, війна з рутульцями;

кульмінація: двобій Енея та Турна (боги також розділяються на два табори);

розв’язка: перемога Енея над підступним Турном.

Особливості мови: вживання у четвертому розділі макаронічної мови — механічна суміш слів або висловів з різних мов, переінакшення слів рідної мови на іноземний лад:

Енеус постер магнус панус
І славний троянорум князь,
Шмигляв по морю, як цигану с,
Ад те, о рекс! прислав нунк нас.
Рогамус, доміне Латине,
Нехай наш капут не загине.
Пермітте жить в землі своєй,
Хоть за пеку ті, хоть гратіс,
Ми дяковати будем сатіс
Бенефіценції твоєй.

51. «НАТАЛКА ПОЛТАВКА»

«Наталка Полтавка» — твір, який започаткував нову українську драматургію, «праматір українського театру»(І. Карпенко-Карий).

Рік створення: 1819.

Напрям: просвітницький реалізм, класицизм, елементи сентименталізму.

Рід, жанр: драма; соціально-побутова драма, «малоросійська опера»(за визначенням І. Котляревського).

Тема: історія кохання простої української дівчини; зображення життя в українському селі на початку XIX ст.

Ідея: уславлення духовної величі людини, зокрема дівчини з народу; боротьба за кохання.

Композиція: дві дії.

Сюжет:

експозиція: Наталка співає пісню «Віють вітри»;

зав’язка: зустріч Наталки з возним Тетерваковсь-ким, який пропонує їй одружитися;

розвиток дії: возний просить виборного Макогоненка посприяти одруженню; той розмовляє з Терпелихою — матір’ю Наталки, щоб та вмовила доньку вийти заміж за Тетерваковського; жаліючи матір, Наталка погоджується; у село приходить Петро — коханий Наталки, від Миколи, який є далеким родичем Терпилів, дізнається про сватання возного до Наталки;

кульмінація: дівчина категорично відмовляється стати дружиною возного; Петро віддає всі зароблені гроші Наталці й радить підкоритися волі матері; Тетерваковський, розчулений силою кохання Наталки та Петра, відмовляється від своїх намірів, благословляє дівчину;

розв’язка: мати благословляє молодих.

52. ТАРАС ШЕВЧЕНКО.
      ЖИТТЄВИЙ І ТВОРЧИЙ ШЛЯХ

Тарас Григорович Шевченко (1814–1861) — «Великий Кобзар», видатний український поет, прозаїк, драматург, художник. Усе життя і творчість були присвячені українському народу.

Народився в сім’ї селянина-кріпака. Рано залишився сиротою. У 14 років поїхав з України як служка пана П. Енгельгарда, спочатку до Вільно, а потім — до Петербурга.

22 квітня 1838 р. за пiдтримки К. Брюллова, В. Жуковського, О. Венеціанова, М. Вєльгорського, Є. Гребінки, В. Григоровича, І. Сошенка та інших Шевченка було викуплено з кріпацтва.

Того ж 1838 р. став студентом Академії мистецтв, яку закінчив 1844 р.

Протягом 1843–1847 рр. Шевченко кілька разів надовго приїжджав до України.

У цей період, що має назву «три літа», було написано його найкращі твори, це найвищий злет, вершина його творчості.

Навесні 1847 р. за участь у діяльності Кирило-Мефодіївського товариства та за антисамодержавницькі поезії Т. Шевченка заарештовано та на 25 років як солдата заслано до Орської фортеці Оренбурзького окремого корпусу з царською резолюцією про заборону писати й малювати.

1857 р., після смерті царя Миколи І, зусиллями друзів Т. Шевченка дочасно звільнили із заслання.

10 березня 1861 р. помер. Поховали його спочатку в Петербурзi, у травні 1861 р. прах перевезли на Чернечу (тепер Тарасову) гору поблизу Канева.

Періодизація творчості:

І період — рання творчість. Поєднання романтизму та реалізму.

Основні мотиви: доля жінки, роздуми про історичне минуле українського народу, місце поета та поезії в суспільному житті.
Твори: що увійшли до першого видання «Кобзаря»(1840 р.): балада «Тополя»; вірші «Думи мої…», «До Основ’яненка» та ін.; поеми «Катерина», «Іван Підкова», «Тарасова ніч».

ІІ період — період «трьох літ» (1843–1847 рр.), який називають найвищим злетом, вершиною творчості Т. Шевченка.

Основні мотиви: переважання реалізму, яскраво виражене антикріпосницьке спрямування.
Твори: поеми «Сон», «Кавказ», поема-послання «І мертвим, і живим…», вірш «Заповіт» та ін.

ІІІ період — невільницька поезія (від арешту у квітні 1847 р. до звільнення 1857 р.).

Твори: «Мені однаково…», «Злоначинающих спини…».

ІV період — поезія останніх років (1857–1861 рр.).

Твори: «Ісаія. Глава 35», «Доля».

53. «КАТЕРИНА»

Присвята: «Василию Андреевичу Жуковскому на память 22 апреля 1838 года».

Рік створення: 1838.

Збірка: «Кобзар»(1840 р.).

Рід, жанр: ліро-епос, поема; соціально-побутова поема.

Тема: трагічна доля жінки-покритки та дитини-безбатченка в умовах імперського суспільства.

Ідея: осуд розбещеності російського офіцерства; щире співчуття жінці-матері; утвердження необхідності збереження традиційної народної моралі.

Образи: Катерина; її батько й мати; москаль Іван; їхній син Івась.

Композиція: 5 розділів.

Сюжет:

пролог: звернення до дівчат не кохатися з москалями;

експозиція: Катерина не слухає застереження;

зав’язка: Катерина таємно зустрічається з офіцером-москалем;

розвиток дїі: Іван вирушає в похід, обіцяє повернутися; Катерина народжує нешлюбного сина; під тиском жорстоких моральних законів батьки змушені вигнати її з дому; жінка поневіряється на чужині, шукає Івана, москалі, яких вона розпитує про коханого, з неї сміються;

кульмінація: зустріч Катерини з Іваном, він удає, що не знає її;

розв’язка: Катерина залишає сина, а сама кидається в ополонку;

епілог: сліпий кобзар та хлопчик-поводир зустрічають Івана, той упізнає сина, але відвертається від нього.

54. «КАВКАЗ»

І. Франко назвав «огненна інвектива», тобто гнівне викриття.

Присвята: «Искреннему моєму Якову де Бальмену».

Рік створення: 1845.

Збірка: «Кобзар»(1860 р.).

Напрям: реалізм.

Рід, жанр: ліро-епос, поема; сатирична, політична поема.

Тема: загарбницька війна царської Росії на Кавказі; загибель друга на чужій війні.

Ідея: уславлення боротьби кавказького народу проти загарбників; засудження імперської політики царської Росії.

Образи: ліричний герой; Прометей, горці.

Епіграф: «Кто даст главе моей воду, / И очесем моим источник слез, / И плачуся и день и нощь о побиенных…» Иеремии, Глава 9, стих 1 (Біблія, Старий Заповіт).

Сюжет:

експозиція: величні Кавказькі гори; міф про Прометея;

зав’язка: роздуми над стражданнями народу від гнобителів;

кульмінація: колонізатор намагається спокусити горця;

розв’язка: реквієм за загиблим другом Яковом де Бальменом, що віддав своє життя не в боротьбі за волю народу, а за зміцнення самодержавства.

Художні засоби:

синекдоха: «од молдаванина до фіна»;

епітет;

метафора;

гіпербола;

оксюморон: «на всіх язиках все мовчить».

55. «СОН (У ВСЯКОГО СВОЯ ДОЛЯ…)»

Автор назвав твір комедією.

Рік створення: 1844.

Збірка: «Кобзар»(1860 р.).

Напрям: реалізм.

Рід, жанр: ліро-епос, поема; сатирична, політична поема.

Тема: зображення тоталітарного імперського режиму царської Росії; доля України.

Ідея: засудження кріпацтва, викриття суті самодержавства; засудження аморальності земляків-перевертнів.

Мотиви: свобода; нівелювання моральних цінностей.

Образи: ліричний герой; Сова; цар; цариця; Катерина II; Петро І; дівчата покритки; повії; прості люди.

Епіграф: «Дух истиньї, его же мир не может прияти, яко не видит его, ниже знает его» Иоанна, глава 14, стих 17 (Біблія).

Сюжет:

експозиція: роздуми про несправедливість світу;

зав’язка: дивний сон; ліричний герой летить із совою шукати рай на землі;

розвиток дії: герой пролітає над Україною (на тлі прекрасної природи жахливі картини горя); летить над Сибіром (каторжани, серед яких цар волі — декабристи); летить у Петербург;

кульмінація: зустрічає земляків-перевертнів; спостерігає сцену «мордобитія» у царському палаці, насилу тікає, гуляє Петербургом, бачить пам’ятник Петру І, розмірковує над долею українського козацтва; повертається в палати, цар кричить — усі зникають;

розв’язка: цар перетворюється на кошеня, герою стає смішно;

епілог: герой наголошує на тому, що це сон п’яниці або юродивого.

56. «І МЕРТВИМ, І ЖИВИМ, І НЕНАРОДЖЕНИМ…»

Повна назва: «І мертвим і живим, і ненародженим землякам моїм в Україні і не в Україні моє дружнєє посланіє».

Рік створення: 1845.

Збірка: «Кобзар»(1860 р.).

Напрям: реалізм.

Рід, жанр: ліро-епос, послання; патріотичне, громадянське, політичне, соціальне послання.

Тема: зображення деградації української еліти; роздуми про минуле та майбутнє України.

Ідея: засудження представників української еліти, що зневажають свій народ; намагання пробудити в українців національну свідомість, честь, гідність. Мотиви: національна еліта; історична пам’ять; минуле й майбутнє; зв’язок поколінь.

Образи: мати, діти; Брут, Коклес, Коллар; Ґанк; Шафарик, слов’янофіли.

Епіграф: «Аще кто речет, яко люблю Бога, а брата своего ненавидит, ложь єсть» (Біблія).

Композиція: умовно текст поділено на 5 частин:

епіграф — ідея твору;

вступ, у якому показано несправедливість та нерівність, звучить заклик любити рідну землю й народ;

викриття української еліти;

поради для еліти жити гідно;

заклик до інтелігенції об’єднатися з народом заради щасливого майбутнього.

57. «ЗАПОВІТ»

Рік створення: 1845.

Збірка: «Кобзар»(1860 р.)

Напрям: реалізм, романтизм.

Рід, жанр: лірика, вірш-медитація.

Тематична група: громадянська лірика.

Тема: передсмертна воля; роздуми над майбутнім народу.

Ідея: утвердження думки про те, що щасливе майбутнє можна здобути лише в запеклій боротьбі з ворогом.

Мотиви: смерть; воля; світле майбутнє.

Образи: ліричний герой, народ.

Композиція: 6 строф, що об’єднані попарно; спершу ліричний герой висловлює свою волю щодо його поховання після смерті; у наступних двох парах строф — заклик до народу боротися проти поневолення за побудову незалежної України.

Художні засоби:

епітет;

метафора;

повтор;

антитеза;

гіпербола.

58. ПАНТЕЛЕЙМОН КУЛІШ.
      «ЧОРНА РАДА»

Пантелеймон Куліш (1819–1897) — письменник, етнограф, фольклорист, перекладач, мовознавець, перший український літературний критик, автор підручника для школи. Учасник Кирило-Мефодіївського товариства.

«Чорна рада» (хроніка 1663 р.)— перший історичний роман в українській літературі.

Спочатку роман було написано російською мовою.

Рік створення: виданий у 1857 р.(робота над романом тривала 14 років).

Напрям: романтизм.

Рід, жанр: епос, роман (підзаголовок — хроніка); історичний, пригодницький роман.

Тема: доба Руїни в Україні після смерті Б. Хмельницького; Чорна рада 1663 р. у Ніжині.

Ідея: утвердження думки про необхідність єднання (рушійною силою має бути національна еліта) українців різних соціальних верств; засудження доби Руїни, соціального розладу, підступності, брехні; уславлення справжнього кохання.

Мотиви: історична доля України та місце в ній Запорізької Січі; козацька честь; сильний та справедливий правитель; чисте кохання; цінність людського життя.

Образи:

Яким Сомко — наказний гетьман Лівобережжя, переяславський полковник;

Павло Тетеря — правобережний гетьман;

Іван Брюховецький — кошовий отаман Запорізької Січі;

полковник і священник Шрам (справжнє прізвище Чепурний);

Петро Шраменко — його син;

Васюта Золотаренко — ніжинський полковник;

Гагін — московський князь;

Кирило Тур — запорізький козак, курінний отаман;

Михайло Черевань — колишній козак, господар хутора Хмарище;

Меланія — дружина Михайла Череваня;

Леся — їхня дочка;

Матвій Гвинтовка — брат Меланії;

Божий Чоловік; Вуяхевич, Василь Невільник.

Композиція: 18 розділів, дві сюжетні лінії: соціальна (вибори гетьмана) та любовна.

Сюжет:

експозиція: зображення історичної епохи; Шрам разом із сином навесні 1663 р., їдучи до Києва, відвідують Череванів хутір (Хмарище), розмови з Божим Чоловіком про чвари між козацтвом; Петро знайомиться з Лесею;

зав’язка: Шрам прагне на раді підтримати Якима Сомка, бо сподівається, що саме той зможе подолати розбрат та об’єднати Україну; Петро закохується в Лесю;

розвиток дії: Шрам, його син і Черевань приїздять у Київ, Леся знайомиться з Кирилом Туром; Черевань і Шрам зустрічаються із Сомком; Петро дізнається, що Сомко — наречений Лесі; розмовляють про Чорну раду; Кирило Тур уночі викрадає Лесю; Петро за ними женеться;

кульмінація: Петро та Кирило Тур б’ються на смерть; їх розбороняють; Леся розуміє, що байдужа Сомкові, вона закохується в Петра; Кирила Тура карають за козацьким звичаєм; Чорна рада в Ніжині (Брюховецький — гетьман);

розв’язка: Брюховецький прагне вбити Сомка; зробити це згоджується Кирило Тур (насправді він хоче врятувати Сомка, залишившись у в’язниці замість нього, але той не погоджується); обдурені козаки-запорожці розчаровуються в Брюховецькому;

епілог: старий Шрам бере на себе провину за «бунт паволочан», і Тетеря його страчує; страчують Сомка й Васюту; Петро Шраменко залишається в Череванів та одружується з Лесею.

59. ІВАН НЕЧУЙ-ЛЕВИЦЬКИЙ.
      «КАЙДАШЕВА СІМ’Я»

Іван Семенович Нечуй-Левицький (Іван Семенович Левицький)(1838–1918) — прозаїк, перекладач, увів нові теми в українську літературу.
«Всеобіймаюче око України»(І. Франко).

«Кайдашева сім’я» — один із кращих зразків соціально-побутової повісті та гумористично-сатиричного твору нової української літератури.

Прототипом Кайдашів стала сім’я Мазурів із кутка Солоний.

Рік створення: 1878 (уперше видано 1879 р. у журналі «Правда»).

Напрям: реалізм, критичний реалізм.

Рід, жанр: епос, повість (повість-хроніка); соціально-побутова повість.

Тема: життя українського села після реформи 1861 р. на прикладі однієї родини.

Ідея: засудження вад суспільства, що породжують дріб’язковість та духовне виродження; утвердження єднання на основі загальнолюдських цінностей.

Композиція: 9 частин — нагнітання епізодів і сцен.

Сюжет:

експозиція: опис села Семигори; розмова Карпа та Лавріна про те, з якими дівчатами вони бачать своє майбутнє;

зав’язка: одруження Карпа з Мотрею;

розвиток дії: постійні сварки в родині; перехід Мотрі й Карпа у свою хату; одруження Лавріна з Мелашкою; конфлікти в сім’ї; похід Мелашки на прощу до Києва; смерть Омелька Кайдаша;

кульмінація: чергова сварка Мотрі й Марусі, унаслідок якої остання втратила праве око;

розв’язка: засихає груша (причина багатьох сварок) — настає спокій у сім’ї.

Образи:

Маруся Кайдашиха: «Вона була вже не молода, але й не стара, висока, рівна, з довгастим лицем, з сірими очима, з тонкими губами та блідим лицем… Вона довго терлась коло панів і набралась од них трохи панства. До неї прилипла якась облесливість у розмові й повага до панів».

Омелько Кайдаш: «Широке лице було сухорляве й бліде, наче лице в ченця. На сухому високому лобі набігали густі дрібні зморшки. Кучеряве посічене волосся стирчало на голові, як пух, і блищало сивиною».

Карпо — старший син: «…був широкий в плечах, з батьківськими карими гострими очима, з блідуватим лицем. Тонкі пружки його блідого лиця з тонкими губами мали в собі щось неласкаве. Гострі темні очі були ніби сердиті… Він ніколи не сміявся гаразд, як сміються люди, а його насуплене жовтувате лице не розвиднялось навіть тоді, як губи осміхались».

Лаврін — молодший син: «Молоде довгасте лице було рум’яне. Веселі сині, як небо, очі світились привітно й ласкаво. Тонкі брови, русяві дрібні кучері на голові, тонкий ніс, рум’яні губи — все подихало молодою парубочою красою. Він був схожий з виду на матір».

Мотря — дружина Карпа: «Висока на зріст, рівна станом, але не дуже тонка, з кремезними ногами, з рукавами, позакачуваними по лікті, з чорними косами… Загоріле рум’яне лице ще виразніше малювалось з чорними тонкими бровами, з темними блискучими, як терен, облитий дощем, очима. В лиці, в очах було розлите щось гостре, палке, гаряче, було видно розум з завзяттям і трохи з злістю».

Мелашка — дружина Лавріна: «…була невелика на зріст, але рівна, як струна, гнучка, як тополя, гарна, як червона калина, довгообраза, повновида, з тонким носиком. Щоки червоніли, як червонобокі яблука, губи були повні та червоні, як калина. На чистому лобі були ніби намальовані веселі тонкі чорні брови, густі-прегусті, як шовк».

60. ПАНАС МИРНИЙ.
      «ХІБА РЕВУТЬ ВОЛИ, ЯК ЯСЛА ПОВНІ?»

Панас Мирний (Панас Якович Рудченко)(1849–1920) — «Перший симфоніст української прози»(О. Гончар).

«Хіба ревуть воли, як ясла повні?» — перший соціально-психологічний роман в українській літературі.

Авторський підзаголовок «Роман з народного життя». Назва другого перевидання, здійсненого в Україні 1905 р., — «Пропаща сила»(змінено на вимогу цензури).

Рік, історія створення: 1872–1875 (видано в Женеві у 1880 р.).
1972 р., їдучи у справах до містечка Гадяч, Панас Мирний від візника почув розповідь про місцевого розбійника Василя Гнидку, якого було засуджено за розбій і вбивство. Письменника зацікавило, що селяни не засуджували злочинця, а навіть співчували йому. Спочатку Панас Мирний написав нарис «Подоріжжя од Полтави до Гадяча», в якому розповів про цього «відомого чи не на всю губернію розбишаку». Для того щоб з’ясувати причини, які штовхнули сільського хлопця на злочин, Панас Мирний створив повість «Чіпка», де показав життєвий шлях вигаданого персонажа Чіпки Варениченка — художній образ, прототипом якого був Василь Гнидка. Брат Панаса Мирного — літературний критик Іван Білик, прочитавши повість, порадив розширити твір і розкрити соціально-економічні умови, що впливали на формування особистості розбійника Чіпки Варениченка, і сам написав другу частину «Лихо давнє й сьогочасне» для майбутнього роману.

Завершений твір названо «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» (питання взято з Біблії, книги Йова). Назва алегорична: під волами розуміють селян.

Напрям: реалізм, критичний реалізм.

Рід, жанр: епос, роман; соціально-психологічний роман.

Тема: зображення життя мешканців села Піски (на прикладі кількох поколінь упродовж більш як 100 років); доля людини-бунтаря, що стає на шлях злодійства.

Ідея: засудження соціальної несправедливості; утвердження думки про те, що зло подолати злочином неможливо; життєвий вибір — справа кожної окремої людини.

Мотиви: соціальна несправедливість; народна мораль; добро і зло; жіноча доля; «пропаща сила»; хабарництво.

Композиція: 4 частини; 30 розділів — «будинок з багатьма прибудовами і надбудовами, зробленими неодночасно і не за строгим планом»(академік О. Білецький).

Образи:

Чіпка Варениченко: «На перший погляд йому, може, літ до двадцятка добиралося. Чорний шовковий пух тільки що висипався на верхній губі, де колись малося бути вусам; на мов стесаній борідці де-где поп’ялось тонке, як павутиння, волоссячко. Ніс невеличкий, тонкий, трохи загострений; темні карі очі — теж гострі; лице довгобразе — козаче; ні високого, ні низького зросту, — тільки плечі широкі, та груди високі… Одно тільки в цього неабияке — дуже палкий погляд, бистрий, як блискавка. Ним світилася якась незвичайна сміливість і духова міць, разом з якоюсь хижою тугою».

Мотря — його мати,

Іван Вареник (Притика, Остап Хрущ, Хрущов) — батько;

баба Оришка;

Грицько Чупруненко — друг Чіпки з дитинства;

Христя — дружина Грицька;

друзі Чіпки — Матня, Лушня й Пацюк;

Максим Ґудзь — москаль;

Явдоха — його дружина;

Галя — їхня дочка, дружина Чіпки;

чиновництво: голова повіту Кряжов, судовий секретар Чижик, становий Дмитренко;

пани Польські, Порох та ін.

61. ІВАН КАРПЕНКО-КАРИЙ.
      «МАРТИН БОРУЛЯ»

Іван Карпенко-Карий (Іван Карпович Тобілевич)(1845–1907) — один із засновників «театру корифеїв».

«Мартин Боруля» — своєрідна, яскраво національна версія відомої комедії Мольєра «Міщанин-шляхтич».

Рік створення: 1886 (уперше опубліковано в журналі «Зоря» 1891 р.).

Напрям: реалізм, критичний реалізм.

Рід, жанр: драма, трагікомедія; соціально-побутова драма.

Тема: прагнення належати до панівної верхівки як наслідок занепаду морально-етичних цінностей.

Ідея: утвердження особистісних цінностей, які базуються на гідності; засудження людських вад, що породжені несправедливим соціальним устроєм.

Мотиви: гідність; усвідомлення щастя; хабарництво; кохання.

Образи:

Мартин Боруля — багатий селянин;

Палажка — його дружина;

Марися й Степан — їхні діти;

Гервасій Гуляницький — багатий шляхтич;

Микола — його син;

Націєвський — реєстратор з ратуші;

Трандалєв — повірений;

Красовський — пан, з яким судиться Мартин Боруля (жодного разу не з’явився на сцені);

Омелько й Трохим — наймити.

Композиція: комедія в 5-ти діях (визначення автора).

Сюжет:

експозиція: Степана, який гостював удома, виряджають до міста; Мартин доручає йому привезти з міста чиновника Націєвського як нареченого Марисі;

зав’язка: повірений Трандалєв (працює одночасно й на Красовського) розповідає Мартину про стан справ у суді щодо доведення дворянського походження Мартина Борулі; Мартин вирішує позиватися із Красовським;

розвиток дії: Омелько повідомляє про крадіжку коней і втрату майна; до Марисі сватається здрібнілий шляхтич Микола Гуляницький (молоді давно закохані); Мартин відмовляє, бо його донька вже майже дворянка; із міста приїжджає Націєвський, але невдовзі тікає; Мартин змушує рідних «жити по-панськи»;

кульмінація: Мартину відмовляють у наданні дворянського титулу (помилка в прізвищі «Боруля — Беруля»);

розв’язка: Степан, якого звільнили зі служби, повертається з міста; Мартин занедужав; рідні та Гервасій умовляють Мартина не добиватися далі дворянства; Мартин палить папери та погоджується на одруження Марисі й Миколи; Мартин Боруля повертається до нормального життя.

Автобіографічна основа: сюжет узято із життя батька драматурга Карпа Адамовича Тобілевича.

62. ІВАН ФРАНКО.
      «ЗАХАР БЕРКУТ»

Іван Якович Франко (1856–1916) — «Великий Каменяр». Видатний поет, прозаїк, драматург, філософ, громадський діяч, публіцист, літературний критик, перекладач, учений. Творив майже в усіх жанрах.

«Захар Беркут» — написано за сім тижнів: з 1 жовтня до 15 листопада 1882 р. на конкурс, оголошений львівською газетою «Зоря»; 1883 р. вперше надруковано в цій газеті.

Рік створення: 1882.

Історична основа: події 1241 р.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: епос, повість; історична повість.

Тема: боротьба давніх карпатських общин проти монголо-татарської навали та соціального гноблення.

Ідея: возвеличення мужності, патріотизму, винахідливості, рішучості, вміння долати перешкоди, боротися з труднощами; засудження підступності, зради, жаги до збагачення за рахунок інших.

Образи:

Захар Беркут — тухольський старійшина, знахар. Усе життя віддав служінню громаді. Замолоду три роки вчився лікарської справи у монаха Акинтія та подорожував по Русі.

Максим Беркут — наймолодший син Захара, перейняв ідеали батька, хоробро б’ється у першій сутичці з монголами. Закоханий у боярську дочку Мирославу.

Тугар Вовк — боярин, якому князь подарував землі Тухольщини. Вважає себе вищим за громаду і хоче встановлювати нові порядки.

Мирослава — дочка Тугара Вовка. Не поділяє батьківського ставлення до простих людей.

Бурунда — монгольський командир, що вирізняється силою та жорстокістю, але не воєнною мудрістю.

Композиція: 9 розділів.

Сюжет:

експозиція: боярин Тугар Вовк прибуває з донькою Мирославою у Тухольщину в Карпатах;

зав’язка: Максим, син місцевого старійшини Захара Беркута, та боярська дочка закохалися;

розвиток дії: Тугар Вовк категорично проти стосунків Максима і Мирослави. Боярин, намагаючись узурпувати владу, вступає у конфлікт з общиною тухольців, які звикли жити незалежно. Протистояння досягає апогею, коли Тугар Вовк під час ради вбиває Митька Вояку, котрий мав свідчити проти нього, і громада проганяє вбивцю. Залишивши загін воїнів охороняти свій дім, боярин з Мирославою їде до монголів, на бік яких перейшов ще під час битви на Калці. Згодом Тугар Вовк супроводжує десятитисячне монгольське військо під командуванням Бурунди-бегадира, яке вирушило на тухольський перевал. У зіткненні з передовими монгольськими загонами Максим Беркут потрапляє в полон. А невдовзі за порадою Захара Беркута перекрито потік, і долина села, в якій знаходяться монголи, починає затоплюватись. Бурунда пропонує обміняти життя Максима на свободу, але йому відмовляють;

кульмінація: Бурунда замахується, щоб убити Максима, але Тугар Вовк рятує полоненого;

розв’язка: Тугар Вовк, Бурунда та десятитисячне військо монголів мертве, а Максиму вдається врятуватися. Відчуваючи, що помирає, Захар Беркут виголошує пророчі слова: громадську єдність, завдяки якій було здобуто перемогу, буде втрачено, лихі часи настануть для народу, але з часом він відродиться, і прийде щаслива пора її відновлення;

постпозиція (епілог): автор риторично запитує, чи не настала та щаслива доба, про яку, помираючи, говорив старий Захар Беркут.

63. «ЧОГО ЯВЛЯЄШСЯ МЕНІ У СНІ?..»

Покладений на музику композитором К. Данькевичем, вірш став популярним романсом.

Рік створення: 1896.

Збірка: «Зів’яле листя».

Напрям: модернізм (неоромантизм).

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: інтимна лірика.

Тема: нерозділене кохання; відображення думок та страждань закоханої людини.

Ідея: уславлення любові, якою б вона не була.

Мотиви: нерозділене кохання; кохання — і щастя, і гріх.

Образи: ліричний герой; уявна кохана.

Композиція, зміст: монолог ліричного героя — уявний діалог з дівчиною, яку кохає; хлопець горду дівчину називає жорстокою, бо вона не відповідає на його почуття, але не може забути її й просить з’являтися хоча б уві сні, де він зможе зазнати щастя.

Художні засоби:

порівняння: «очі…, немов криниці дно студене»; «уста…, мов зарево червоне»; «серце…, неначе перла у болоті»;

епітети: «чудові очі… ясні»; «дно студене»; «зарево червоне»; «довгими ночами»; «щастя молодого»; «дива золотого»;

метафори: «докір займається і… тоне у тьмі»; «ти серце надірвала»; «вирвала ридання голосні»; «свій біль, свій жаль, свої пісні у серці здавлюю на дні»;

тавтологія: «В житті мене ти знать не знаєш…»;

риторичне звертання: «Являйся, зіронько, мені!»;

риторичне заперечення: «О ні!»;

риторичний оклик: «Хоч в сні!».

64. «МОЙСЕЙ»

На написання поеми «Мойсей» І. Франка надихнула скульптура Мойсея, створена Мікеланджело, яку поет побачив, перебуваючи в Римі.

Рік створення: 1905.

Напрям: модернізм, неоромантизм.

Рід, жанр: ліро-епос, поема; філософська поема.

Тема: зображення «смерті Мойсея як пророка, не признаного своїм народом»(визначення І. Франка); «ця тема в такій формі не біблійна, а моя власна, хоч і основана на, біблійнім оповіданні»; народ, його минуле та майбутнє, місце серед інших народів.

Ідея: заклик вірити в народ; необхідність для народу — сильний вождь, здатний вести націю до кращого майбутнього; утвердження думки, що щасливе життя можуть мати лише вільні люди.

Мотиви: буття вождя й нації; воля і рабство; життя і смерть; місце народу у світі.

Образи: ліричний герой; пророк Мойсей; князь конюхів, новий поводир Єгошуа; Авірон та Датан — супротивники Мойсея; єврейський народ; Єгова (Бог); Азазель (злий демон пустелі); Оріон (сліпий мандрівник до сонця).

Ключовий образ — Мойсей. Це сивочолий пророк, його волосся «біле, як сніг», він фізично слабкий через старий вік, проте дуже міцний духовно:

Хоч літа його гнуть у каблук
Із турботами в парі,
То в очах його все щось горить,
Мов дві блискавки в хмарі.

Відданий своєму народові, Мойсей беззавітно його любить і поклав своє життя на його визволення:

Все, що мав у життю, він віддав
Для одної ідеї,
І горів, і яснів, і страждав,
І трудився для неї.

У конфлікті з народом — трагедія Мойсея як пророка.

Композиція: пролог та 20 пісень.

Велике значення у творі має пролог, у якому І. Франко звертається до українського народу. Умовно пролог можна поділити на дві змістові частини: у першій переважають риторичні запитання, які викликають сумніви в державотворчих задатках українського народу, у його гідності та честі. У другій частині сумнів долається, а замість нього з’являється віра у спроможність народу віднайти свій шлях:

Та прийде час, і ти огнистим видом
Засяєш у народів вольних колі,
Труснеш Кавказ, впережишся Бескидом,
Покотиш Чорним морем гомін волі.
І глянеш, як хазяїн домовитий,
По своїй хаті і по своїм полі.

Сюжет:

експозиція: сорок років блукає єврейський народ у пошуках землі обітованої та зневірюється; Мойсей утрачає владу й довіру;

зав’язка: Авірон та Датан підбурюють народ кидати в Мойсея каміння;

розвиток дії: Мойсей виголошує промову, застерігаючи народ від гніву Божого, розповідає про терен; із пророка насміхаються й виганяють його; Мойсей звертається за підтримкою до Єгови, але замість нього відповідає Азазель, сіючи сумніви в серці пророка;

кульмінація: Мойсей починає сумніватися, та з’являється Єгова, доводить незламність свого слова, а Мойсея карає за зневіру — той ніколи не ступить на землю обітовану, а лише побачить її; Мойсей помирає;

розв’язка: князь конюхів Єгошуа закликає євреїв до походу, до обіцяної землі; Авірона й Датана страчують.

ЛІТЕРАТУРА ХХ ст.

65. Михайло Коцюбинський.
«Intermezzo»

66. «Тіні забутих предків»

67. Василь Стефаник.
«Камінний хрест»

68. Ольга Кобилянська.
«Valse melancolique»

69. Леся Українка.
«Contra spem spero!»

70. «Лісова пісня»

71. Микола Вороний.
«Блакитна Панна»

72. Олександр Олесь.
«Чари ночі»

73. «О слово рідне! Орле скутий!»

74. Павло Тичина.
«Ви знаєте, як липа шелестить…»

75. «О панно Інно…»

76. «Пам’яті тридцяти»

77. Максим Рильський.
«У теплі дні збирання винограду…»

78. Микола Хвильовий.
«Я (Романтика)»

79. Володимир Сосюра.
«Любіть Україну»

80. Валер’ян Підмогильний.
«Місто»

81. Юрій Яновський.
«Майстер корабля»

82. Остап Вишня.
«Моя автобіографія»

83. «Сом»

84. Микола Куліш.
«Мина Мазайло»

85. Олександр Довженко.
«Зачарована Десна»

86. Богдан-Ігор Антонич.
«Різдво»

87. Андрій Малишко.
«Пісня про рушник»

88. Василь Симоненко.
«Ти знаєш, що ти — людина…»

89. «Лебеді материнства»

90. «Задивляюсь у твої зіниці…»

91. Василь Голобородько.
«Наша мова»

92. Олесь Гончар.
«Модри Камень»

93. Григір Тютюнник.
«Три зозулі з поклоном»

94. Василь Стус.
«Господи, гніву пречистого…»

95. Іван Драч.
«Балада про соняшник»

96. Дмитро Павличко.
«Два кольори»

97. Ліна Костенко.
«Страшні слова, коли вони мовчать…»

98. «Маруся Чурай»

65. МИХАЙЛО КОЦЮБИНСЬКИЙ.
      «INTERMEZZO»

Михайло Коцюбинський (1864–1913) — «Великий Сонцепоклонник».

«Intermezzo» — новела, яка має автобіографічний характер.

М. Коцюбинський активно й напружено займається громадською та літературною діяльністю (закінчує повість «Fata morgana», що містить жахливу сцену селянського самосуду), у нього виникають проблеми в особистому житті. Це й призводить до фізичного та нервового виснаження письменника. Він потребує відпочинку і на запрошення мецената Євгена Чекаленка перебуває в його маєтку в с. Кононівка. Новеліст не просто відпочиває, а займається самоспостереженням, що й стало основою для написання «Intermezzo».

Рік створення: 1908.

Напрям: модернізм, імпресіонізм.

Рід: епос з елементами драми (дійові особи на початку твору).

Жанр: новела (іноді називають поезією в прозі); соціально-психологічна новела з елементами пейзажної та філософської.

Присвята: Кононівським полям.

Тема: відпочинок митця — громадського діяча — на лоні природи. Роль митця й призначення мистецтва.

Ідея: суспільний обов’язок митця, громадянина — бути попереду в боротьбі народу проти несправедливості. Оспівування краси природи як джерела відродження та гармонії.

Образи:

ліричний герой;

селянин;

дійові особи (визначені автором на початку твору): Моя утома; Ниви у червні; Сонце; Три білих вівчарки; Зозуля; Жайворонки; Залізна рука города; Людське горе.

Час і місце дії: 1900-ті рр., панський маєток біля села Кононівка (Полтавщина), поля.

Інтермецо (пауза, перепочинок) — інструментальна п’єса довільної будови, іноді самостійний епізод в опері, в Італії в ХVІІ ст. виконувалася між актами трагедії.

Особливості: твір має деякі спільні риси із драмою — перелік дійових осіб, яких за впливом на ліричного героя можна поділити на три табори: позитивні (символізують мажорні почуття) — Сонце, Ниви у червні, Жайворонок; нейтральні — Три білих вівчарки, Зозуля; негативні (символізують мінорні почуття) — Моя утома, Залізна рука города, Людське горе. Кожен із персонажів формує душу ліричного героя, тому всі образи є глибоко символічними.

Композиція: розповідь ведеться від першої особи. Твір складається з десяти етюдів, у яких автор передає психологічні зміни в душі ліричного героя (утома — утрата душевної рівноваги — інтермецо — відновлення рівноваги — здатність знову сприймати людське горе).

Сюжет: безфабульний, але має класичну схему:

експозиція — відсутня;

зав’язка — рішення ліричного героя поїхати з міста;

розвиток дїї — поїздка до села, відпочинок, прогулянки кононівськими полями;

кульмінація — зустріч зі «звичайним мужиком»(символ безпросвітного, жахливого становища людей), розмова з ним;

розв’язка — усвідомлення готовності повернутися у світ людей задля продовження громадської та мистецької діяльності.

Художні засоби: особливу увагу слід звернути на епітети, метафору, порівняння, персоніфікацію, які передають враження людини від кольорів, звуків, запахів, дотиків природи.

66. «ТІНІ ЗАБУТИХ ПРЕДКІВ»

1910 р. М. Коцюбинський перебував на лікуванні в Італії. Повертаючись, на запрошення друзів він відвідав село Криворівня на Гуцульщині, де зустрівся з І. Франком та Л. Українкою. Письменника зачарувала природа Карпат та самобутні звичаї, вірування гуцулів, їхнє ставлення до життя. Саме ці враження й лягли в основу повісті.

Рік створення: 1911.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: епос, повість; соціально-побутова, психологічна, лірично-філософська повість.

М. Коцюбинський мав понад десять варіантів назви повісті, як-от: «Тіні минулого», «Голос віків», «Відгомін Предковіку» тощо.

Тема: життя гуцулів на межі XIX–XX ст. у гармонії з природою, особливості традицій, вірувань, поєднання язичництва та християнства.

Ідея: оспівування краси карпатської природи, її гармонії, яка породжує в душах людей найсвітліше почуття кохання; заклик пам’ятати про найважливіші філософські категорії — життя та смерть.

Мотиви: гармонія між світом людини та природи; життя і смерть; язичництво та християнство; добро і зло; сила кохання; батьки й діти; мистецтво й людина; праця в житті людини.

Образи:

люди: Іван Палійчук; Марічка Гутенюк (його кохана); Палагна, (дружина Івана); Юра (мольфар); баба Хима; ватаг на полонині; Микола-слузар, селяни;

міфічні істоти: Щезник (лісовий дух); чугайстир (лісовий дух, що рятує людей від нявок); нявка (лісова мавка — загублена дівоча душа); голос сокири, гори; ліс; річка Черемош.

«Тіні забутих предків» називають твором про українських Ромео та Джульєтту.

Час і місце дії: XIX–XX#160;ст., Гуцульщина.

Композиція: складається з низки епізодів, у яких переплітаються дійсність та казка. Саме це дало змогу авторові передати дух гуцульського життя, «зазирнути» в душу гуцула, відтворити його органічний зв’язок із природою.

Сюжет:

експозиція — природа Карпат, дитинство Івана;

зав’язка — знайомство ще малих Івана та Марічки під час бійки між родинами Гутенюків та Палійчуків;

розвиток дїї — спорідненість душ і зародження кохання Івана та Марічки; прощання Івана та Марічки, бо хлопець іде на кілька місяців на полонини; Іван на полонині; смерть Марічки (її «вода забрала»); повернення Івана, він довідується про те, що Марічки вже немає; пошуки коханої та зникнення Івана на 6 років; повернення та одруження з Палагною; нещасливе життя з нелюбою дружиною; зрада Палагни з мольфаром Юрою; бійка Івана з мольфаром; Іван у горах, його зводить нявка в образі Марічки; Іван рятує нявку від чугайстира, граючи на флоярі, щоб той танцював;

кульмінація — нявка заводить Івана до прірви, він калічиться й помирає;

розв’язка — похорони Івана, плач та веселощі.

У середині 1960-х рр. кінорежисер С. Параджанов на основі твору «Тіні забутих предків» зняв однойменний фільм (здобув світове визнання), за який був посмертно удостоєний Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка.

67. ВАСИЛЬ СТЕФАНИК.
      «КАМІННИЙ ХРЕСТ»

Василь Стефаник (1871–1936) — видатний новеліст.

«Камінний хрест» включено до збірки з однойменною назвою.

Рік створення: 1900.

В основу новели покладено реальний факт: Штефан Дідух (у творі — Іван), односелець Стефаника, емігруючи до Канади, ставить на своїй нивці кам’яний хрест (який, до речі, і донині стоїть у Русові). У трагедії героя твору по краплі зібрано горе тисяч емігрантів, долею яких переймався письменник. Не раз проводжаючи на Краківському вокзалі земляків у далеку Америку, він постійно бачив опухлі від плачу очі, спечені губи, чув захриплі від стогону голоси.

Напрям: модернізм, експресіонізм.

Рід, жанр: епос, новела, психологічна новела. За визначенням В. Стефаника, «студія», тобто художнє дослідження внутрішнього світу головного героя. Проблеми: віковічний зв’язок з рідною землею; сумлінна праця на землі як вияв народної етики й моралі, як обов’язок, єдиний засіб і виправдання буття селянина; зубожіння селян, що спричинило масову еміграцію за океан.

Тема: еміграція за океан галицького селянства на межі XIX–XX ст.(прощання хлібороба Івана Дідуха із сусідами у зв’язку з виїздом до Канади).

Ідея: єдність селянина з рідною землею.

Образи:

Іван Дідух: «Відколи Івана Дідуха запам’ятали в селі газдою, відтоді він мав усе лиш одного коня і малий візок із дубовим дишлем. Коня запрягав у підруку, сам себе в борозну. <…> А ще Івана кликали в селі Переломаним. Мав у поясі хибу, бо все ходив схилений, як би два залізні кряки стягали тулуб до ніг. То його вітер підвіяв. <…> Як прийшов із войська додому, то не застав ні тата, ані мами, лише хатчину завалену. А всього маєтку лишив йому тато букату горба щонайвищого і щонайгіршого над усе сільське поле. <…> Вік свій збув на тім горбі. <…> На інших нивах, що Іван собі купив за гроші, принесені з войська, робили сини і жінка. Іван найбільше коло горба заходився. <…> Іван ніколи не їв коло стола. Все на лаві»;

його дружина Катерина;

їхні діти;

кум Михайло;

селяни.

Композиція: 7 розділів.

Сюжет:

експозиція: розділ 1 — історія життя Івана Дідуха;

зав’язка: розділ 2 — Іван піддався на умовляння синів емігрувати до Канади й, аби попрощатися, запросив односельців до своєї господи. Дякує людям, що прийшли, пригощає, озивається до них добрим словом;

розвиток дії: розділи 3–5 — сповідь Івана перед односельцями за своє життя. Він зізнається, що поставив камінного хреста на горбі, і просить сусідів, щоб на Великдень покропили свяченою водою цей хрест;

кульмінація: розділ 6 — Іван у раптовому пориві починає танцювати з жінкою останнього танця, від якого «люди задеревіли», в якому вилив назовні весь розпач прощання навіки. Сини силоміць виносять батьків з хати, але Іван і надворі продовжує за інерцією танцювати, а Іваниха усе хапалася руками порога;

розв’язка: розділ 7 — вихід Івана Дідуха із села. Усе село проводжає родину на поїзд. Побачивши свій камінний хрест, Іван зупинився й сказав жінці: «Видиш, стара, наш хрестик? Там є вибито і твоє наймено. Не бійси, є і моє, і твоє».

68. ОЛЬГА КОБИЛЯНСЬКА.
      «VALSE MELANCOLIQUE»

Ольга Юліанівна Кобилянська (1863–1942) — видатна письменниця, учасниця феміністичного руху на Буковині; «Гірська орлиця».

«Valse melancolique» (Меланхолійний вальс).

Кобилянська порівнювала своє життя із життям однієї з героїнь твору — Софії Дорошенко. Безпосереднім поштовхом до написання новели стали її непрості особисті стосунки з О. Маковеєм. Про автобіографічність твору сама письменниця в листі до нього в 1898 р. писала: «Прочитали “Valse melanc. ” і знаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого». Але, як справжній митець, власну життєву драму О. Кобилянська змогла узагальнити до осмислення долі значної частини українського жіноцтва того часу.

Рік створення: 1897.

Напрям: модернізм, неоромантизм.

Рід, жанр: епос, новела; музична новела.

Тема: зображення життя жінок-інтелектуалок, які прагнуть краси в житті.

Ідея: мистецтво є віддзеркаленням внутрішнього світу людини, її свободою.

Проблематика: жіноча рівноправність, свобода вибору, мистецтво і буденність, музика і реальність, пошуки щастя.

Образи:

Софія Дорошенко — творчо обдарована особистість, лірична й емоційна, яка зазнала приниження в житті (через нещасливе кохання);

Маржа — втілення любові. Стримана, терпляча, жіночна, «ладна обійняти весь світ», «вчилася музики, язиків і різних робіт ручних». Готувалася стати вчителькою. За словами Ганни, вроджена жінка й матір;

Ганна — емоційна, нестримна, вибухова, непостійна. Однак натуру мала чисту, без фальшу. Вона талановита і живе своїм малюванням. Про себе Ганна каже так: «Я — артистка і живу відповідно артистичним законам, а ті вимагають трохи більше, як закони… сіро-програмованої людини».

Композиція: виразна двочастинна будова: у першій частині переважає меланхолійний настрій, життя героїнь тече розмірено й майже одноманітно; друга частина — усе швидко змінюється з переїздом до помешкання піаністки Софії: розповідь стає динамічнішою, напруженішою, що нагнітає передчуття неминучої трагедії.

Сюжет:

експозиція: оповідь Марти про музику, враження від неї, життя з Ганнусею;

зав’язка: рішення подруг узяти третього компаньйона для спільного проживання; поява Софії Дорошенко;

розвиток дії: познайомившись із Софією ближче, дівчата дізнаються, що вона професійно займається музикою. Перше враження змінюється після виконання дівчиною етюду Шопена. Перед ними розкривається талановита, вразлива до музики особистість. Між дівчатами встановлюється міцний духовний зв’язок. Вони дізнаються про нещасливе кохання Софії та про її мрію навчатися у Відні. Невдовзі помирає мати Софії, а дядько, який допомагав дівчині матеріально, одружується і відмовляє їй в утриманні. Раптово рветься струна на роялі — це остання крапля, серце Софії не витримує;

кульмінація: серцевий напад Софії, її згасання;

розв’язка: похорон Софії, від’їзд Ганни до Італії;

постпозиція (епілог): через три роки повернення Ганни з Італії із сином, Марта заміжня і теж має сина.

69. ЛЕСЯ УКРАЇНКА.
      «CONTRA SPEM SPERO!»

Леся Українка (Лариса Петрівна Косач)(1871–1913) — письменниця, перекладачка, громадська та культурна діячка.

Про поезію Л. Українки І. Франко написав: «Від Шевченкового ”Поховайте та вставайте” Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст цієї слабосилої, хворої дівчини…»

«Contra spem spero!» («Без надії сподіваюсь!» )

Вірш написаний Л. Українкою 2 травня 1890 р. під час раптового погіршення стану здоров’я. Майже два місяці поетеса була прикута до ліжка, але, попри фізичні страждання, юна Леся налаштована на боротьбу за життя, прагне подолати недугу.

Рік створення: 1890.

Збірка: «На крилах пісень».

Напрям: модернізм (неоромантизм).

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: інтимна лірика з елементами філософської та громадянської.

Тема: роль митця в суспільстві, вираження кредо поетеси (як громадянського, так і мистецького).

Ідея: утвердження активної громадянської позиції поетеси; служіння народові; утвердження діяльного життя, боротьби, творчого натхнення, надії.

Мотиви: заперечення сумних і тужливих настроїв; роль митця в суспільстві; боротьба (у всіх її проявах).

Композиція, зміст: складається із семи катренів: прихід весни та роздуми над тим, як жити; надія, бажання жити попри все; готовність долати важкі перешкоди на шляху; завдяки тяжкій праці можна досягти успіху; готовність (із піснею на устах) навіть до даремної (нібито) праці; пошук провідної зірки — підтримки у важкій боротьбі; утвердження перемоги: «Буду жити! Геть думи сумні!».

Образи: ліричний герой, Сізіф, осінь, весна, камінь, квітки, гора, хмари, зірка тощо.

Символічні образи:

кора льодовая, міцна — перешкоди на шляху;

квітки на морозі — життя за будь-яких умов;

сізіфова праця — постійна важка праця («Я на гору круту крем’яную буду камінь важкий підіймать»);

темна ніч — сучасне авторці життя;

сльози гіркі — страждання.

Художні засоби:

епітети: «хмари осінні»; «весна золота»; «молодії літа»; «думи сумні»; «вбогім сумнім перелозі»; «барвисті квітки»; «сльози гіркі»; «кора льодовая»; «кора міцна»; «весела весна»; «гора крута крем’яная» «камінь важкий»; «вага страшна»; «пісня весела»; «довга нічка»; «зірка провідна»;

метафора: «владарка темних ночей»;

риторичні звертання: «Гетьте, думи, ви хмари осінні!»; «Геть, думи сумні!»;

антитеза: хмари осінні — золота; сумний переліг — барвисті квітки; вага страшная — веселі пісні;

оксиморон: «Я буду крізь сльози сміятись / Серед лиха співати пісні / Без надії таки сподіватись…»;

інверсія: «хмари осінні»; «кора льодовая»;

анафора: «буду сіять…»;

гіпербола: «Не стулю ні на хвильку очей…».

70. «ЛІСОВА ПІСНЯ»

«Лісова пісня» — найвизначніший мистецький здобуток Л. Українки. Створено на честь «волинським лісам» за 12 днів у м. Кутаїсі (Кавказ). Дитячі враження від мальовничої природи, від казкових оповідей дядька Лева та роздуми над гармонійним життям спонукали поетесу до написання цієї драми-феєрії.

Рік створення: 1911.

Напрям: модернізм; неоромантизм.

Рід, жанр: ліро-епос, драма-феєрія (визначення твору дала Леся Українка); філософська драма.

Тема: зображення взаємин світу людини (панує дисгармонія) й світу природи (панує гармонія).

Ідея: утвердження краси незнищенного кохання, гармонійного життя людини, прикладом якого є природа; єднання найкращого в людині та природі; засудження обмеженості.

Мотиви: краса і вірність; людина і природа; роль мистецтва в пробудженні духовності людини; гармонія — один зі шляхів подолання зла; усеперемагаюча сила кохання.

Образи:

люди: Лукаш, мати Лукаша, дядько Лев, Килина, діти Килини;

міфічні істоти: Мавка, Лісовик, Перелесник, Водяник, Русалка, Русалка Польова, Потерчата, Куць, Злидні, «Той, що греблі рве», «Той, що в скалі сидить», Доля.

Символічні образи:

Мавка — відданість, гармонія, висока сила духу;

Лукаш — дисгармонія, що призводить до самозради;

дядько Лев — гармонійне життя з природою;

Килина — мізерність у гонитві за матеріальним;

Перелесник і «Той, що греблі рве» — воля, молодість;

Водяник — старість, поміркованість;

столітній дуб на галявині — єдність людини й природи;

сопілка — гармонійна сутність людини;

вогонь — духовне очищення;

верба — відродження.

Композиція:

основним композиційним принципом побудови драми є паралелізм (природа — люди).

«Лісова пісня» складається із прологу та трьох дій, співвідносних з порами року:
дія перша: весна — зародження високого почуття кохання;
дія друга: літо — його розвиток;
дія третя: осінь (початок зими) — згасання.

Сюжет:

пролог: знайомство з казковими персонажами на фоні весняної природи;

зав’язка: знайомство з людьми, які живуть поряд із лісом; зародження кохання між дитиною лісу Мавкою, розбудженою голосом сопілки, та сільським хлопцем Лукашем;

розвиток дії: прихід Мавки влітку до людей; її боротьба за кохання; неспроможність Лукаша зробити правильний вибір між мрією та буденщиною; його одруження з Килиною; Мавка хоче покинути світ (початок кульмінації);

кульмінація: восени блукає лісом Лукаш, перетворений Лісовиком на вовкулаку за зраду Мавці; Мавка повертає коханому людську подобу, а сама перетворюється на вербу; Килина хоче її зрубати, але Перелесник підпалює вербу, з якою горить і хата;

розв’язка: востаннє перед Лукашем постає Мавка в образі Долі, просячи дати душу, щоб навесні ожити зеленою вербицею, бо щастя, волю, життя знищити не можна; Лукаш залишається в лісі й поступово замерзає.

71. МИКОЛА ВОРОНИЙ.
      «БЛАКИТНА ПАННА»

Микола Кіндратович Вороний (1871–1938) — яскравий представник символізму. Поет перебував у пошуках одвічних цінностей — гармонії природи й мистецтва.

Для символістів найважливішим у поезії був звук. Тому не дивно, що М. Вороного вважають новатором у «розширенні музичних можливостей українського вірша», адже джерелом його творів є мелодія. Він сам зазначав: «Я писав не так од образу, як од звуку».

«Блакитна Панна»

Рік створення: 1912.

Збірка: «Гротески».

Напрям: модернізм (символізм).

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: інтимна лірика, пейзажна лірика.

Тема: гімн природі, молодості, творчому натхненню.

Ідея: оспівування досконалості природи та її нерозривного зв’язку з красою мистецтва, джерелом якого є життя.

Мотиви: возвеличення гармонійного поєднання природи та мистецтва; «Осанна!» буянню природи, життя.

Образи: ліричний герой, Блакитна Панна, шати, серпанки, хмари, земля, мрія, квітки, роси, пісні, камеї, фрески тощо.

Символічні образи: Блакитна Панна — Весна «у серпанках і блаватах», якій уся земля (створена Богом) виспівує: «Осанна!».

Образ Блакитної Панни не подібний до традиційного образу української дівчини, зокрема, завдяки вживанню специфічної лексики, нехарактерної для української літератури початку XX ст.: прозорі шати, серпанки. блавати та ін.

Композиція, зміст:

Строфи поезії «Блакитна Панна» нагадують сходинки, які акцентують увагу читача на символах кожного рядка:

І октава. Має крилами запашна Весна.

II октава. Хвала довгожданій Блакитній Панні.

III октава. Панна має вроду неземної краси.

VI октава. У душі ліричного героя неосяжна радість.

Художні засоби:

анафора: «має крилами Весна запашна»;

епітети: «весна запашна»; «прозорих шатах»; «вродою святою»; «неземною чистотою»; «променистою росою»;

порівняння: «а вона, як мрія сна, чарівна»;

метафори: «сміючись на пелюстках, на квітках»; «в душі моїй в сяйві мрій в’ються хмелем арабески»;

риторичні оклики: «Ось вона — Блакитна Панна!»;

інверсія: «лине все»; «крізь блакить майорить»; «сяє вродою, сміючись на пелюстках»;

мистецькі терміни: арабески, фрески, гротески;

алітерація (с) та асонанс (а, о).

Поезія М. Вороного «Блакитна Панна» перегукується з віршем П. Тичини «Арфами, арфами…».

72. ОЛЕКСАНДР ОЛЕСЬ.
      «ЧАРИ НОЧІ»

Творчість Олександра Олеся (Олександра Івановича Кандиби)(1878–1944) має яскравий національний колорит.

За словами М. Грушевського, такого поета «Україна… виглядала від часів Шевченка». Особливою музикальністю вирізнялися ранні твори митця.

«Чари ночі»

Поезія «Чари ночі» замислювалась як романс. На музику її поклав В. Безкоровайний.
Пісня настільки полюбилася людям, що довгий час уважалася народною.

Рік створення: 1907.

Збірка: «З журбою радість обнялась». І. Франко так писав про цю збірку: «Весною дише від цих віршів. Виступає молода сила, в якій уже тепер можна повітати майстра віршової форми і легких граціозних пісень. Майже кожен віршик так і проситься під ноти, має в собі мелодію».

Напрям: модернізм (символізм).

Рід, жанр: лірика, вірш (романс).

Тематична група: інтимна лірика, пейзажна лірика.

Тема: швидкоплинність часу; миттєвість життя; кохання.

Ідея: звеличення найважливішого в житті людини — кохання, в якому і є сенс буття; заклик насолоджуватися кожною миттю, бо щастя надто швидкоплинне; уміння бачити велич природи й краси.

Мотиви: скороминущість життя; захоплення його красою; насолода молодістю, коханням; велич природи.

Образи: ліричний герой, Фауст (хоче повернути минуле), уявна кохана, боги, солов’ї, море, земля, верби, поцілунок, бажання тощо.

Символічні образи:

солов’ї — весна, молодість, кохання;

бенкет весни — сила життя;

Фауст — минуле не повертається;

іскра — енергія душі.

Композиція, зміст: дванадцять катренів (1 і 12 однакові — обрамлення).
Сміються, плачуть солов’ї, закликаючи кохати, доки молодий (1); не слід думати про майбутнє, коли зараз прекрасна весна (2); треба залишити сум, думки, горе й поєднати власну душу з морем прекрасного (3); слід ловити мить для кохання (4); кохання в природі на всій землі (5, 6); якщо в тобі є хоча б іскра, то: «Гори! — життя єдина мить, Для смерті ж — вічність ціла»(7); заклик не стояти без руху, а йти на бенкет весни (8); слід сміливо йти на свято квіток, снів і кохання (9); усе на світі тлінне (10); якщо захочеш, як Фауст, повернути минуле, то цього не буде (11); тому кохай, доки молодий (12 — повтор 1).

Художні засоби:

паралелізм: «Сміються, плачуть солов’ї І б’ють піснями в груди: “Цілуй, цілуй, цілуй її — Знов молодість не буде! ”»;

епітети: «палкі обійми»; «пахощі густі»; «верби п’яні»; «струни золоті»; «боги скупі», «глухі й нечулі»;

порівняння: «І схочеш ти вернуть собі, / Як Фауст, дні минулі…»;

метафора: «летять до хмар тумани»;

персоніфікація: «Земля тремтить В палких обіймах ночі»; «у траві струмок воркоче»; «весна іде назустріч вам»; «бенкет весна справляє»;

метонімія: «Погасне в серці багаття, І захолонуть груди»;

гіпербола: уся земля тремтить; ввесь світ співає;

риторичне питання: «Чому ж стоїш без руху ти, Коли весь світ співає?»;

антитеза: «Гори! — життя єдина мить, / Для смерті ж — вічність ціла».

73. «О, СЛОВО РІДНЕ! ОРЛЕ СКУТИЙ!»

У вірші «О слово рідне! Орле скутий!» О. Олесь услід за Т. Шевченком та Л. Українкою, звеличуючи рідне слово, що покликане пробудити історичну пам’ять нації, порівнює його з мечем. І водночас воно — сонце, життєдайне джерело, сили й натхнення для всіх поколінь справжніх патріотів рідної землі.

Рік створення: 1909.

Збірка: «Будь мечем моїм!».

Напрям: модернізм (символізм).

Рід, жанр: лірика, вірш, вірш-медитація (жанр ліричної поезії, в якому автор розмірковує над проблемами буття і який містить філософські узагальнення) — творче кредо поета.

Тематична група: громадянська, патріотична лірика.

Тема: роль рідного слова, призначення поезії та поета в житті суспільства.

Ідея: рідне слово настільки сильне, що здатне стати духовною зброєю в руках українців-патріотів; мовне, національне відродження України — судні дощі для її ворогів.

Мотиви: любов до рідної мови та заклик до її збереження; здатність слова стати зброєю; проблема національного безпам’ятства; роль митця; призначення поезії в житті народу.

Образи:

ліричний герой — патріот, що любить рідне слово;

безпам'ятні діти України, що забули рідну мову;

чужинці;

слово;

орел;

шум дерев;

музика, зір;

рев Дніпра тощо.

Символічні образи: міфологічно-біблійні символи:

орел (свобода неприродно скута);

меч (войовнича грань українського слова);

сонце (миролюбна, надихаюча та творча властивості мови);

судні дощі (кара за гріх безпам’ятства).

Композиція, зміст: три частини (три строфи) виконують композиційну роль тези, антитези та синтезу. Поезія побудована як монолог-звертання ліричного героя до рідного слова, яке він називає скутим орлом. Звучить докір сучасникам-манкуртам, що забули свою мову й кинули її чужинцям на сміх. Звертання до слова стати мечем, сонцем, судним дощем для рідного краю.

Художні засоби:

епітети: «слово рідне»; «співочий грім»; «блакитноокі зорі»; «шовковий спів»; «широкі степи»; «судні дощі»;

анафора: «О слово рідне!»;

пейзажні порівняння: «шум дерев»; «музика зір блакитнооких»; «шовковий спів степів широких»;

метафора: «Чужинцям кинуте на сміх!», «…Вгорі спинися, Осяй мій край…»;

метонімія: «Осяй мій край і розлетися / Дощами судними над ним»;

риторичне звертання: «О слово рідне! Орле скутий! О слово! Будь мечем моїм!»;

риторичне заперечення: «Ні, сонцем стань!».

У поезії автор подає історико-філософське осмислення ролі рідного слова в історичній долі народу.

74. ПАВЛО ТИЧИНА.
      «ВИ ЗНАЄТЕ, ЯК ЛИПА ШЕЛЕСТИТЬ…»

Павло Григорович Тичина (1891–1967) — геніальний поет-новатор.

«Доля Тичини воістину трагічна. В історії світової літератури, мабуть, не знайдеться іншого такого прикладу, коли б поет віддав половину свого життя високій поезії, а половину — нещадній боротьбі зі своїм геніальним обдаруванням…
В умовах наступу сталінізму… поет заховався од світу, од народу в гумовій в’язниці офіційної слави, заплативши за неї живою смертю. Він обрізав усякі живі контакти, замінивши їх цілком офіційною інформацією»
(В. Стус).

«Сонячні кларнети» (спочатку «Соняшні кларнети») — перша збірка поезій П. Тичини, видана у 1918 р. Саме вона вважається вершиною творчості митця, бо в ній поєдналися три музи — Поезія, Музика, Живопис. Заголовок збірки — образ-символ, який відбиває сутність індивідуального стилю П. Тичини, названого «кларнетизмом», коли слова насичені барвами, звуки утворюють картини, а полотна говорять звуками.

Сонячні кларнети — це ясна, чиста, життєствердна музика сонця, джерела всього живого у Всесвіті, де, на думку поета, має панувати гармонія. «Сонячні кларнети» називають епохальною книжкою поезій, про яку говорила вся літературна Європа. Так, В. Стус писав, що «компліменти були великі» («Феномен доби»).

Тематика збірки «Сонячні кларнети»:

лірика з пейзажними й любовними мотивами
(«Ви знаєте, як липа шелестить…», «Арфами, арфами…», «О панно Інно…»);

вірші про народне горе, принесене Першою світовою війною
(«Хтось гладив ниви…», «Іще пташня…»).
Поет майстерно передає найтонші настрої й почуття справжнього трагізму;

Україна й революція
(«Одчиняйте двері…», «По блакитному степу», «Скорбна мати»).
Із позицій власного розуміння добра і зла, справедливості, народної моралі автор осмислює, що несе революція Україні.

«Ви знаєте, як липа шелестить…»

Рік створення: 1911.

Збірка: спочатку не входить до жодної збірки, пізніше — у «Сонячні кларнети»(1918).

Напрям: модернізм, імпресіонізм.

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: інтимна лірика; пейзажна лірика.

Тема: змалювання першого кохання та емоцій, народжених у душі ліричного героя цим почуттям, краси природи.

Ідея: уславлення гармонії — злиття почуттів ліричного героя та краси весняної ночі.

Мотиви: світле й радісне почуття закоханого юнака; прекрасна весняна місячна ніч.

Образи: ліричний герой, кохана, уявні співрозмовники, липа, гаї, тумани, ночі, місяць, зорі, солов’ї, весна, поцілунок.

Символічні образи: весна.

Композиція, зміст: у двох шестирядкових строфах схвильований ліричний герой ділиться власними переживаннями з уявними співрозмовниками.

Художні засоби:

паралелізм: чергування картин природи та людських почуттів: шелестіння липи місячної весняної ночі й сон коханої, сон старих гаїв-дідуганів і солов’їне тьохкання;

епітети: «старі гаї», «місячні весняні ночі»;

персоніфікація: «Сплять старі гаї»;

риторичне питання: «Ви знаєте, як липа шелестить у місячні весняні ночі? Ви знаєте, як сплять старі гаї?»;

риторичний оклик: «А солов’ї!.. Та ви вже знаєте, як сплять гаї!».

75. «О ПАННО ІННО…»

«Кожне слово — мов клавіш. Кожне слово — мов інший звук, інший настрій. Все йде на нюансах. Цнотливо. Чисто. Без жодного зайвого слова, яке здатне зіпсувати все враження. Вірш — мов кришталевий палац, де все просвічує навколо і де не треба ні барви, ні звуку — все це замінює благородство граней чистого скла»
(Станіслав Тельнюк про вірш «О панно Інно…»).

Рік створення: 1915.

Збірка: «Сонячні кларнети»(друге видання у 1920 р.).

Напрям: модернізм; неоромантизм, імпресіонізм.

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: інтимна лірика.

Тема: страждання від нерозділеного кохання; суперечливість почуттів — любовний трикутник; світла любов.

Ідея: уславлення кохання як великого почуття, незважаючи на його непостійність і суперечливість.

Мотиви: нестерпна туга за втраченим коханням, поєднана зі світлим спогадом про нього; життя — це чергування надбань і втрат, які є рівноцінними.

Образи: ліричний герой, панна Інна, сестра, сніги, зимовий вечір, небо, гай; вікно, луги, очі, тиша, ридання.

Символічні образи:

вікно — засіб єднання зі світом, асоціація з розлукою (проводжаючи когось, ми дивимося у вікно);

сніги — душевний холод, викликаний нещасливим коханням;

цвітіння лугів — розквіт кохання.

Композиція, зміст: композиційно твір являє собою монолог, що складається з двох восьмирядкових частин (октав).

У першій частині ліричний герой зізнається панні Інні в коханні до її сестри.

У другій частині у свідомості ліричного героя з’являється образ очей коханої — самої Інни. Постає вибір: «Сестра чи Ви? — Любив». Головне те, що любив.

Художні засоби:

епітети: «люба», «ніжна»;

порівняння: «Пам’ятаю, Як музику, як спів»;

персоніфікація: «любові усміх квітне раз»; «шепіт гаю…»;

повтор: «Сніги, сніги, сніги….»; «О панно Інно, панно Інно!»;

називні, обірвані речення: «Вікно. Сніги. Зимовий вечір. Тиша. Ми»;

метонімія: «дідугани»;

антитеза: чужий — рідна;

асонанс: о, і, и;

алітерація: н, ч, ш;

риторичне звертання: «О панно Інно, панно Інно!»;

риторичне питання: «Любив? Сестра чи Ви?»;

неологізми: «дитинно», «злотоцінно».

76. «ПАМ’ЯТІ ТРИДЦЯТИ»

29 січня 1918 р. біля залізничної станції Крути (130 км від Києва) відбувся бій за вільну Україну проти більшовицької навали. Упродовж майже п’яти годин 300–400 студентів та козаків стримували кількатисячну армію. Майже всі патріоти загинули, а 28 студентів потрапили в полон, після жорстоких катувань їх стратили. Лише в березні 1918 р. тіла юнаків поховали на Аскольдовій могилі в Києві. Ця подія стала основою твору «Пам’яті тридцяти».

Рік створення: 1918.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, вірш-реквієм.

Тематична група: громадянська лірика.

Тема: поховання на Аскольдовій могилі воїнів-українців («українського цвіту»), що пожертвували собою заради Батьківщини.

Ідея: утвердження патріотизму; переконаність у тому, що загибель молодих героїв — початок «кривавої дороги»; засудження терору.

Образи:

ліричний герой;

збірний образ «тридцяти мучнів», цвіту нації, щирих патріотів.

Символічні образи:

сонце, вітер, Дніпро — символ життя;

Каїн (братовбивці) — російські загарбники, що штовхають українців на «криваву дорогу» — у нещасливе майбутнє.

Композиція: кільцева («На Аскольдовій могилі поховали їх»).

Художні засоби:

епітети: «славних, молодих»; «український цвіт»; «кривава дорога»; «коханий край»;

метафори: «квітне сонце, грає вітер»; «рука посміла знятись»;

обрамлення: «На Аскольдовій могилі»;

метонімія: «Зрадника рука».

77. МИКОЛА ХВИЛЬОВИЙ.
      «Я (РОМАНТИКА)»

Микола Хвильовий (Микола Григорович Фітільов)(1893–1933) — один із найоригінальніших і найталановитіших письменників ХХ ст., поет, критик, публіцист, громадський та культурний діяч. Його називають лідером літературного покоління «розстріляне відродження». Основоположник української прози ХХ ст.

«Розстріляне відродження» — умовна назва літературно-мистецької генерації українських митців 1920–1930-х рр.(національне мистецтво досягло високого жанрово-стильового розквіту), яких було репресовано більшовицьким режимом.

М. Хвильовий відіграв ключову роль у літературній дискусії 1925–1928 рр. — публічному обговоренні проблем ідейно-естетичного спрямування та шляхів розвитку української літератури.

Приводом до початку літературної дискусії стала стаття М. Хвильового «Про “сатану в бочці” або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян», надрукована в журналі «Культура і побут» від 30 квітня 1925 р., що була відповіддю на виступ початківця-новеліста Григорія Яковенка «Про критику і критиків у літературі». На той час набула поширення думка, що «звільнені від соціального гніту трудящі» можуть, за наявності в них лише бажання, оволодіти письменницькою майстерністю. М. Хвильовий у своїй статті піддав гострій критиці таку «баналізацію творчості» й «червону графоманію» в літературі та заявив про свою орієнтацію на «психологічну» Європу. Водночас він висунув концепцію «азійського ренесансу» і стверджував, що Україна, завдячуючи своєму географічному положенню та своєму новітньому духовному відродженню повинна стати місцем взаємного збагачення європейських та азійських культур.

Упродовж літературної дискусії 1925–1928 рр. М. Хвильовий написав такі памфлети:

«Про “сатану в бочці” або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян»;

«Камо грядеш?» («Куди йдемо?» );

«Україна чи Малоросія?»;

«Думки проти течії»;

«Апологети писаризму».

У дискусії активну участь узяли літературні організації: «Гарт», «Плуг», «Ланка»(від 1926 р. — «Майстерня революційного слова» — МАРС), ВАПЛІТЕ та Всеукраїнська спілка пролетарських письменників. Загалом було написано понад тисячу статей. Проте тиск з боку влади посилювався, цензура ставала все помітнішою і все більш репресивною та однозначною. Зрештою, М. Хвильовий публічно зрікся своїх поглядів. 1928 р. «самоліквідувалася» ВАПЛІТЕ. Невдовзі вільна дискусія про шляхи розвитку та завдання літератури стала неможливою.

«Я (Романтика)»

Рік створення: 1924.

Присвята: «Цвітові яблуні».

Напрям: модернізм (поєднання імпресіонізму та експресіонізму); неоромантизм (романтика «вітаїзму»).

Рід, жанр: епос; новела; соціально-психологічна, філософська, героїко-романтична новела.

Тема: одвічне протистояння добра і зла в душі героя («чекіста і людини», що мусить зробити вибір між синівськими почуттями та революційним обов’язком), його роздвоєність.

Ідея: революційний фанатизм (поклоніння абстрактній ідеї побудови ідеального суспільства) призводить до руйнування загальнолюдських цінностей та деградації особистості; фатальна невідповідність між ідеалами революції та засобами їх досягнення (гуманне, справедливе суспільство не може бути побудоване на людських жертвах і невинній крові).

Мотиви: фатальний вибір; протистояння добра і зла; гуманність; фанатична відданість ідеалам революції; материнська любов.

Образи:

Я — главковерх «чорного трибуналу»;

доктор Тагабат — «звірячий інстинкт» Я;

дегенерат — узагальнений образ усіх осіб, що є «чорним трибуналом»;

Андрюша — людина із «кволою волею»;

мати Я — Марія;

черниці;

ікс, ігрек, зет.

Символічні образи:

Я (Романтика) — символ роздвоєності душі людини, фанатика;

доктор Тагабат, дегенерат, Андрюша — різні прояви людської натури Я;

мати — утілення вічного, божественного Добра;

черниці — символ віри, Христа;

ікс, ігрек, зет — символ безликості.

Час і місце дії: 20-ті рр. XX ст. Колишній панський палац біля міста («Помешкання наше — фантастичний палац: це будинок розстріляного шляхтича. Химерні портьєри, древні візерунки… Тут засідає садизм»).

Композиція: твір складається із ліричного заспіву і трьох частин — змалювання трьох різних ситуацій на фронті й трьох різних станів душі героя; розповідь ведеться від першої особи; поєднано картини-марення й картини моторошної реальності.

Сюжет:

пролог: образ матері-України, згорьованої, розтерзаної (наслідок революційних подій); почуття Я до матері (він приходить до неї, коли має хвилинку для перепочинку між жорстокими битвами, щоб заспокоїти свою душу «м’ятежного сина революції»);

експозиція: «фантастичний палац» на горі, де засідає «чорний трибунал», його члени;

зав’язка: роздуми Я про минуле й сьогодення, про себе як «чекіста й людину»;

розвиток дії: ухвалення одного й того ж вироку (для ікс, ігрек, зет): «Розстрілять!» (без адвокатів і прокурорів);

кульмінація: одного дня до «чорного трибуналу» приводять черниць, серед яких Я упізнає свою матір; чекісти виносять вирок розстріляти черниць за антиреволюційну агітацію;

розв’язка: доводячи відданість революційній справі, Я власноруч розстрілює свою матір.

78. МАКСИМ РИЛЬСЬКИЙ.
      «У ТЕПЛІ ДНІ ЗБИРАННЯ ВИНОГРАДУ…»

Максим Тадейович Рильський (1895–1964) — один з українських неокласиків, які прагнули на національному ґрунті створити таку поезію, яка не поступалася б найкращим європейським зразкам.

«Шлях у «неокласики» був для Максима Тадейовича логічним продовженням його шукань на шляху творчого розвитку… Приглянувшись уважніше до поезії «неокласиків», я… бачив в ній силу культурної озброєності, формальну досконалість, еталон майстерності»
(Ю. Смолич).
«Класики — це ті, що створили невмирущі твори. «Нео» — новий. Неокласики — нові класики… Вони вважали себе учнями, послідовниками тих, що становлять славу й гордість людства, — учнями класиків»
(М. Рильський).

«У теплі дні збирання винограду…»

Рік створення: 1911.

Збірка: «Синя далечінь».

Напрям: модернізм, неокласицизм.

Рід, жанр: лірика, сонет.

Сонет є одночасно і жанром лірики, і різновидом строфічної будови поетичного твору.
Складається з 14 рядків, які об’єднано у 4 строфи (куплети) одним із двох способів: 2 катрени (чотирирядкові строфи) та 2 терцини (трирядкові строфи) або 3 катрени та один двовірш. У першій строфі сонета висловлюється певна думка, у двох наступних — доводиться, а в останній — робиться висновок.

Тематична група: інтимна лірика.

Мотиви: гімн життю й молодості; юність і зрілість; кохання і байдужість.

Тема: випадкова зустріч дівчини з немолодим чоловіком, юності зі зрілістю.

Ідея: філософське осмислення світу, людини в ньому, вияв філософських поглядів ліричного героя на проблеми буття: молодість і зрілість, буденне і високе.

Образи:

літній чоловік;

молода дівчина;

екзотичні образи мулів, винограду, лампади;

Кіпріда (ім’я богині кохання Афродіти в давньогрецьких міфах (у давньоримській міфології — Венера)), що походить від назви острова Кіпр — її улюбленого місця перебування).

Композиція: сонет — 2 строфи по 4 рядки (катрени), 2 строфи по 3 рядки (терцини).

Художні засоби:

анафора: у третій строфі:
      І чутно уші правий з них прищулив,
      І знявся пил, немов рожевий дим;
у четвертій строфі:
      І він потягся, як дитина, радо
      І мовив: — Добре бути молодим;

алітерація:(с та н): «Вона верталась із ясното саду, ясна, як сад, і радісна, як сміх»;

епітети: «теплі дні»; «нешвидких мулах»; «ясного», «ясна», «радісна», «Кіпріді добрій»;

порівняння: «ясна, як сад, і радісна, як сміх»; «знявся пил, немов рожевий дим»; «потягся, як дитина».

79. ВОЛОДИМИР СОСЮРА.
      «ЛЮБІТЬ УКРАЇНУ»

Володимир Михайлович Сосюра (1898–1965) — поет-лірик.

«Володимир Миколайович Сосюра — глибинно-бентежний березень та замріяно прозорий вересень»
(М. Стельмах).

«Любіть Україну»

Поезія написана в рік повного визволення України від фашистських загарбників. В. Сосюра повною мірою розумів трагедію Батьківщини, яка зруйнована, спалена, сплюндрована, «обезлюдніла». Вона потребує відродження, що можливе лише за участі кожного українця. Поет створив вірш-заклик до всіх — заклик самовіддано любити Україну, бо тільки з нею буде вічним український народ. За цей твір автор був підданий нищівній критиці з боку тоталітарного режиму (його таврували як буржуазного націоналіста).

Рік створення: 1944 (перші публікації — «Київська правда», «Літературна газета»).

Збірка: «Щоб сади шуміли».

Рід, жанр: лірика; вірш.

Тематична група: патріотична лірика, громадянська лірика, вірш-заповіт.

Тема: значення поняття «Україна» для кожного українця.

Мотиви: щира любов до рідної України; «вічність» людини, народу, Батьківщини.

Ідея: возвеличення любові до України; заклик до всіх українців бути єдиними з рідним краєм, оберігати Батьківщину — неопалиму купину, бо ця єдність — частина духовності людини, і саме в ній безсмертя.

Образи: ліричний герой; українці; юнак; дівчина; Україна — трави, води, Дніпро, верби, зорі, мова, мить радості, година негоди, неопалима купина тощо.

Символічні образи: Дніпро, неопалима купина, солов’їна мова, вишневі сади та інші образи, що виступають символами України.

Композиція: заклик до всіх любити Батьківщину в будь-яку мить; змалювання України як єдиної у світі, вона міститься у всьому, що нас оточує; український народ давній, має пошану за звитяги; звертання до юнака бути вірним у палкій любові до рідної землі; звертання до дівчини; заклик-заповіт: «Всім серцем любіть Україну свою — і вічні ми будемо з нею!».

Зміст: не має єдиної наскрізної змістової лінії. Загальну картину побудовано на системі окремих епізодів пейзажного й побутового характеру, переплетених між собою.

Художні засоби:

порівняння: «Любіть Україну, як сонце любіть, як вітер, і трави, і води»; «між братніх народів, мов садом рясним, сіяє вона над віками»;

епітети: «вишнева Україна»; «мова солов’їна»; «хмари пурпурові»; «весни світлі і щирі»(усі епітети, крім першого, інверсовані);

метафора: «в просторів солодкому чарі»; «пісню, що лине зорею»;

метонімія: багнети і грім канонад (народ, армія, яка принесла визволення від фашистських окупантів);

гіпербола: «Люби її кожну хвилину»;

фразеологізми: «розвіяли в прах»; «пробивали нам шлях»;

тавтологія: любіть;

антитеза: «В годину щасливу і в радості мить, любіть у годину негоди. Любіть Україну у сні й наяву»;

анафора: «Любіть Україну»;

риторичне звертання: Юначе! Дівчино!

80. ВАЛЕР’ЯН ПІДМОГИЛЬНИЙ.
      «МІСТО»

Валер’ян Петрович Підмогильний (1901–1937) — знавець французької мови й літератури.

Для В. Підмогильного взірець письменника — М. Коцюбинський.

«Коли б хтось із читачів <…> запитав мене, кого з молодих українських письменників двадцятих— тридцятих років я вважаю найбільш інтелектуально заглибленим, душевно тонким або, по-простому кажучи, найбільш інтелігентним, то я б ні на хвилину не задумався і відказав: — Валер’яна Підмогильного»
(Ю. Смолич).

«Місто» — перший урбаністичний роман в українській літературі.

Тема селянина чи провінціала, що приїздить до міста, аби «завоювати його»(досягти успіху, зробити кар’єру), не нова у світовій літературі (наприклад, Гі де Мопассан «Любий друг»).

Рік створення: 1927 (опублікований уперше в Харкові 1928 р.).

Напрям: модернізм (неореалізм).

Рід, жанр: епос; урбаністичний роман; соціально-психологічний, інтелектуально-психологічний, філософський роман.

Тема: життя та зміна світогляду, психологічна еволюція вихідця із села в бажанні підкорити місто; формування письменника.

Ідея: розкриття неоднозначності характеру людини, яка підпорює місто; психологія самоствердження особистості.

Мотиви: місто й село; реалізація людини в житті; кохання; сенс людського життя; кар’єра; людина-митець; духовне й біологічне.

Образи:

Степан Радченко — хлопець із села, що приїхав на навчання й залишився в місті;

Надійна — дівчина з села;

Ганнуся та Нюся — її товаришки;

Тамара Василівна (Мусінька) — дружина крамаря, в якого жив Степан, його коханка;

її чоловік Гнідий;

його син Максим;

Зоська — міська дівчина, кохана Степана;

Рита — балерина;

Левко — студент;

Михайло Світозаров — літературний критик;

Вигорський — поет, товариш Степана;

Борис Задорожній — міщанин, чоловік Надійки.

Час і місце дії: 1920-ті рр., Київ.

Особливості: 2 епіграфи:

«Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина — людина їсть і п’є, як тварина — вона множиться і як тварина — викидає; як янгол — вона має розум, як янгол — ходить просто і як янгол — священною мовою розмовляє»
(Талмуд. Трактат Авот);

«Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?»
(А. Франс «Таїс»).

Композиція: 2 частини по 14 розділів.

Сюжет: дві сюжетні лінії:
1) становлення Степана Радченка як письменника;
2) його стосунки із жінками.

експозиція: приїзд Степана Радченка до Києва, його знайомство з містом;

зав’язка: поселення юнака в Гнідих;

розвиток дії: життя хлопця у місті, формування його як митця, його стосунки з жінками — Мусінькою, дружиною Луки Гнідого, Надійною, Зоською;

кульмінація: смерть Зоськи;

розв’язка: зустріч із Ритою, початок роботи над повістю про людей.

«"Місто" належить до нового для української літератури типу інтелектуального роману»
(С. Павличко).
«Це «перший прозовий роман ХХ століття», «одна з вершин української прози і дороговказ для її дальшого розвитку»
(Ю. Шевельов). «Це ["Місто"] роман про людину, про місто, про життя, про незгасність вогню, сповнений скептицизму переможця і оптимізму приреченого»
(Ю. Шевельов).

81. ЮРІЙ ЯНОВСЬКИЙ.
      «МАЙСТЕР КОРАБЛЯ»

Юрій Іванович Яновський (1902–1954) — прозаїк-новатор.

«Починаючи свій шлях у літературу, він працював не так, як працюють здебільшого прозаїки-професіонали. Можливо, так працюють якраз поети. Він уникав освітлення цікавої йому події з чужих слів і покладався, так би мовити, тільки на себе, на свої враження, своє сприймання факту, виключно на ті почуття і міркування, котрі виникали в нього за власними спостереженнями.
<…> За тих перших часів у системі роботи Яновського було трохи від «шаманства», і визнавав він лише формулу «факт і я». Мені здається, що така певна індивідуалістичність відтоді дещо позначала й саму творчу манеру Яновського. Я… називав таку творчу манеру імпресіоністичною.
<…> В кабінеті Юрія Івановича, на книжковій шафі над письмовим столом стояла дуже гарна модель вітрильної яхти, либонь, фрегата, — в позиції, як це намалював Кричевський на обкладинці першого видання «Майстра корабля». Юрій Іванович придбав чи замовив цю модель ще в час свого перебування в Одесі, коли працював на кінофабриці і задумав написати «Майстра корабля».
<…>Юрій Іванович міг точно і безпомилково назвати морським терміном кожнісіньку деталь моделі і дуже любив свій фрегат»
(Ю. Смолич).

«Майстер корабля» — перший роман Ю. Яновського, автобіографічний.

Осмислено життєвий досвід, пов’язаний із роботою на Одеській кіностудії, і його співпрацю із В. Кричевським, П. Нечесою, О. Довженком і танцівницею Ітою Пензо, які згодом стали прототипами головних героїв.

Рік створення: розпочато 27 листопада 1927 р. в Одесі, а закінчено 1928 р. в Харкові.

Напрям: модернізм, неоромантизм.

Рід, жанр: епос, роман.

Проблеми: мистецтва і творчого процесу; сенсу людського життя, старості й молодості; гармонії та краси.

Тема: кіномистецтво і море; зображення буднів життя й творчості українських кіномайстрів 20-х рр. XX ст., їхні турботи, пов’язані зі створенням сценарію фільму та будівництвом для цього спеціального корабля, широкі картини творчого життя людини.

Ідея: оспівування творчого начала в людині, через яке вона здобуває безсмертя у віках; уславлення рукотворних цінностей та рукотворної краси, професії майстра.

Образи: більшість героїв мають прототипи: оповідач То-Ма-Кі (Товариш Майстер Кіно) — Ю. Яновський, художник Сев — О. Довженко, всезнавець Професор — художник В. Кричевський, балерина Таліях — танцівниця балетної трупи Іта Пензо, Директор — матрос Павло Нечеса; Богдан.

Композиція: досить вільна; роман розгортається на очах у читача — автор зумисне залучає до активної співучасті в такому віртуальному творенні нової дійсності. Авторська (а також читацька) уява мандрує слідом за дією, що відбувається (реально або в споминах) то в Місті (тобто Одесі), то в Італії, на острові Ява, в Румунії.

У романі події зображено не в логічній послідовності, а в їхній розкутості, асоціативності. Взаємодіють різні часові площини, поєднані спогадами, вставними новелами, передісторіями персонажів. Головний герой-оповідач То-Ма-Кі з висоти прожитих років роздумує над важливими естетичними й морально-етичними проблемами. Він звертається і до читача, і до природи. Він знає про перебіг подій і в минулому, і в майбутньому.

Сюжет: розгортається навколо процесу зйомок фільму та будування справжнього вітрильника для декорацій. Крім того, в текст органічно вплітаються спогади головного героя То-Ма-Кі про минуле, записи синів та коханої Тайях, дивовижні пригодницькі історії моряків і власні міркування.

82. ОСТАП ВИШНЯ.
      «МОЯ АВТОБІОГРАФІЯ»

Остап Вишня (Павло Михайлович Губенко)(1889–1956) — український сатирик та гуморист, автор веселих усмішок, гуморесок, фейлетонів, політичних памфлетів, літературно-мистецьких нарисів, рецензій; перекладач, журналіст; родоначальник такого жанру, як «усмішка».

«Мені нове життя усміхається. І я йому усміхаюсь! Через те й усмішка!»
(Остап Вишня).

Усмішка — різновид гуморески (невеликої оповіді про якийсь смішний випадок чи рису характеру), поєднання ознак гумористичного оповідання, анекдоту та фейлетону.

«Моя автобіографія»

Пояснення автора про причини написання твору: «Знатимеш уже напевно, що вдячні нащадки тебе не забудуть».

Його творами захоплювалися, тому за життя письменника було видано більше 100 збірок. Через це О. Вишню називали «королем українського тиражу».

М. Рильський про гумореску О. Вишні «Моя автобіографія»: «Тут — увесь Вишня: любов до життя, любов до людини, іронія до отого “щасливого» дитинства”».

Рік створення: 1927.

Напрям: модернізм, реалізм (неореалізм).

Рід, жанр: епос; гумореска; автобіографічна, соціально-побутова гумореска.

Тема: змалювання життя автора, весела, іронічна розповідь про умови формування майбутнього митця.

Ідея: у гумористичній формі утверджується думка, що найважливіші фактори, які впливають на ста новлення митця, — це люди, які оточують у дитинстві, природа, рідна мова, освіта.

Мотиви: формування митця; пошана до батьків, учителів; любов до рідної мови; відповідальність за те, що робиш.

Образи:

оповідач;

батько, мати, діди;

учитель Іван Максимович;

корова, кінь, криниця, школа, тощо.

Символічні образи:

лінійка (виробляла літературний стиль);

книги «Катехізис» та «Руський паломник» як символи негуманної освіти.

Час і місце дії: 1 листопада (за ст. стилем) 1889 р., містечко Груні Зіньківського повіту на Полтавщині (точніше хутір Чечва, маєток поміщиків фон Рот); Лебедин; Зіньківська школа (закінчив у 1903 р.); Київ; Харків.

Композиція: гумореска складається з трьох частин.

Сюжет:

перша частина — розповідь про народження Остапа Вишні, про його батьків, дідів, найяскравіші моменти дитинства;

друга та третя частини — розповідь про навчання та становлення світогляду митця.

Художні засоби: особливу увагу слід звернути на тавтологію (плеоназм)(лежить в основі назви твору); епітети; порівняння; гіперболу; засоби творення комічного: змішування стилів — ділового та художнього; уживання наукових, військових та політичних термінів для зображення щоденної роботи та побутових подій; уживання фразеологізмів у прямому, а не в переносному значенні; використання парадоксу, іронії, сарказму.

83. «СОМ» (ЗБІРКА «МИСЛИВСЬКІ УСМІШКИ»)

О. Вишня, закоханий у природу України, був незвичайним мисливцем. На полювання він ходив з єдиною метою — помилуватися красою рідного краю, відпочити душею від буденності.

Письменник мав гасло, що проголошував перед полюванням: «Хай живуть зайці!»

У щоденнику О. Вишня писав: «Їздили полювати. Це не вперше і не востаннє. Нічого! І як радісно, що я нічого не вбив». Усі роздуми та спостереження під час риболовлі та полювання стали основою циклу «Мисливські усмішки» (твір «Сом» теж увійшов до збірки), персонажами якого є колоритні мисливці та рибалки, залюблені в рідну природу.
М. Рильський писав: «Остап Вишня — справжній мисливець, і при тому поет полювання».

Рік створення: 1953 (надрукована в №11 часопису «Дніпро»).

Присвята: «Максиму Рильському».

Напрям: модернізм, реалізм (соціалістичний реалізм).

Рід, жанр: епос; усмішка; соціально-побутова усмішка.

Тема: гумористична розповідь про те, які соми були за царських часів (сом, що жив у річці Оскіл, з’їв гусака та собаку, інші — гімалайського ведмедя і навіть парового катера); за радянських часів соми теж могутні.

Ідея: оспівування краси природи; виховання любові до неї; висміювання обмеженості; прихована насмішка над радянською владою.

Мотиви: краса природи; гармонія людини й природи; колоритність рибалок.

Образи: оповідач; дід Панько; пан; письменник Сабанеев; рибалка; Христя; сом; гуси; собака; річка; човен тощо.

Час і місце дії: царські та радянські часи. Заплава річки Оскіл «за славним містом Енськом», що на Харківщині.

Композиція: твір (умовно) складається з чотирьох частин.

Сюжет:

у першій частині описується краса річки Оскіл, на якій оповідач запрошує побувати читача;

у другій — дід Панько застерігає бути обережними біля ковбані, де живе величезний сом, і розповідає про сома, якого ловив із паном (сом проковтнув гуску та панського собаку Джоя). Панько також згадує письменника Сабанеева і його опис сома-страховиська, який проковтнув ведмедя в Уфимській губернії;

у третій частині дід дотепно розповідає про сома, що тягав за собою моторний човен разом із рибалкою, якого й довелося Панькові рятувати;

у четвертій частині герой-оповідач узагальнює те, чим живляться соми і як їх треба ловити, а також порівнює сомів колишніх і радянських, говорячи, що з року в рік уява рибалок додає сомам ваги.

84. МИКОЛА КУЛІШ.
      «МИНА МАЗАЙЛО»

Микола Гурович Куліш (1892–1937) — драматург-новатор.

«Куліш-драматург був талант світового масштабу. Не буду шукати небезпечних аналогій в класиці — між Шекспіром і Шиллером або Мольєром чи Бомарше, але в сучасній йому радянській драматургії він не мав собі рівних, а з того, що ми знали про тогочасну драматургію за рубежем, рівняти Куліша можна було хіба до Піранделло»
(Ю. Смолич). «Гострий гоголівський профіль, чорнильна щіточка вусів, нервові, але стримані рухи. І тільки очі були такі мінливі, такі щедрі, що через них ставало видно, яке складне, напружене, суперечливе життя кипить у глибинах цього незмірно багатого людського єства»
(М. Бажан). «Глядач прочитував Кулішовий гротеск як політичну сатиру на міщанство в цілому, на філістерство як на духовне явище, як уїдливу критику будь-якої національної упередженості й зверхності»
(Лесь Танюк). «Микола безнастанно працював над мовою. Знав її досконало, як небагато його сучасників. Особливо він захоплювався мовою, пишучи "Мину Мазайла" (почав писати цю п’єсу, шукаючи нових драматичних форм), часто при столі він прочитував нам цілі лекції, говорячи про те, як мало на світі таких багатих та соковитих мов, як наша українська»
(Антоніна Куліш).

«Мина Мазайло»

У комедії відсутні розвинені позитивні образи.
«Персонажі схоплені в таких найсуттєвіших і оголених рисах, що цілий ряд типів остався в пам’яті глядача, немов маски старого вертепного українського театру чи commedia dell’arte»
(Ю. Лавріненко).

Рік створення: 1928 (у 1929 р. п’єса вийшла в Хар нові окремою книжкою).

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: драма; комедія; філологічна комедія соціально-побутова сатирична комедія.

Тема: зображення міщанства та процесу українізації в Україні в 20-х рр. XX ст. на прикладі родини службовця.

Ідея: викриття суспільних антиукраїнських явищ, великодержавного шовінізму; засудження міщанства, національної упередженості, зверхності, національного нігілізму (упевненості у власній меншовартості) українців.

Мотиви: українізація; зміни в характері людини.

Образи:

Мина Мазайло — харківський службовець, що заради кар’єри змінює своє прізвище з українського Мазайло на російське Мазєнін;

Лина (Килина) Мазайло — його дружина, яка в усьому підтримує чоловіка та викликає на допомогу тьотю Мотю;

Мокій — їхній син, не підтримує прагнень батька, але українська мова цікавить його лише з наукової точки зору;

Рина (Мокрина) — їхня дочка, підтримує батька, просить подругу Улю вплинути на рішення Мокія;

тьотя Мотя — сестра Лини з Курська, підтримує Мину, говорячи, що всі ми «руські» люди;

Тарас Мазайло — брат Мини з Києва, підтримує Мокія;

Уля — подруга Рини, що закохується в Мокія та підтримує його;

Баронова-Козино — учителька «правильних проізношеній» російської мови;

Тертика, Губа, Аренський — комсомольці, друзі Мокія.

Символічні образи: прізвище; символічне узагальнення в кожному персонажі.

Особливості:

«філологічна» комедія — її не можна перекласти, бо втрачається обігравання українських і російських прізвищ та слів;

сюжет перегукується із трагікомедією І. Карпенка-Карого «Мартин Боруля» та п’єсою Мольєра «Міщанин-шляхтич».

Час і місце дії: 1920-ті рр., місто Харків, район Холодної Гори.

Композиція: 4 дії.

Сюжет: харківський службовець «Донвугілля» з Н-ської вулиці Холодної Гори Мина Мазайло хоче змінити українське прізвище (саме в ньому вбачає причину своїх життєвих і службових поразок) на «більш благородне» — російське Мазєнін. Його син Мокій («збожеволів від своєї укрмови») намагається перешкодити цьому. Суперечка батька й сина переходить у сімейну дискусію, а потім і на рівень національної проблеми. Мина змінює прізвище, але його звільняють із посади «за систематичний і зловмисний опір українізації».

експозиція: знайомство із сім’єю Мини Мазайла; позиції кожного щодо зміни прізвища;

зав’язка: повернення Мини із загсу після подання заяви на зміну прізвища; приїзд тьоті Моті та дядька Тараса;

розвиток дії: Мина бере лекції в учительки російської мови; дискусія з приводу українізації із залученням комсомольців та членів родини Мазайла;

кульмінація: публікація в газеті рішення про зміну прізвища;

розв’язка: Мина Мазайло дізнається з газети, яку дає читати комсомольцеві, про своє звільнення з посади за опір українізації; звістка для героя трагічна.

85. ОЛЕКСАНДР ДОВЖЕНКО.
      «ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА»

Олександр Петрович Довженко (1894–1956) — видатний письменник, кінорежисер, сценарист, художник, документаліст, теоретик мистецтва; увів у літературу новий жанр — кіноповість.

«Зачарована Десна»

«"Зачарована Десна" — це задушевна лірична сповідь, по вінця наповнена любов’ю до рідного краю, до трудового народу, до України з її великим, але скорботним минулим і з її великим і радісним майбутнім»
(М. Рильський).

Рік створення: 1941–1955 (надруковано у 1956 р., вийшла окремою книгою в 1967 р.).

Напрям: реалізм, елементи неоромантизму.

Рід, жанр: епос; кіноповість; автобіографічна кіноповість («автобіографічне кінооповідання»), лірична повість.

Особливості:

чіткий сюжет відсутній;
оповідачем є сам автор у двох іпостасях — зрілий митець Олександр Довженко та маленький Сашко (герой твору);

швидка зміна кадрів;

використання народного гумору.

Тема: зображення дитинства автора, що пройшло на берегах Десни; життя трудової української родини і її мораль як джерело духовності та формування митця.

Ідея: уславлення краси рідного краю, Десни, духовного багатства людей праці; утвердження ідеалів моралі в дитинстві, бо саме це дає можливість стати гідним сином своєї Батьківщини, свого народу.

Мотиви: сенс людського буття (шлях народу та людини до щастя; життя і смерть); гармонія людини й природи; щастя дитинства; формування особистості; любов до рідної землі, людей; повага до роду.

Образи:

малий Сашко (оповідач у новелах):
(«В нашій сім’ї майже всі були грішні: достатки невеликі, серця гарячі, роботи і всякого неустройства, тьма, а тут ще й фамільна, приверженість до гострого слова,, тому хоч й думали інколи про рай, все-таки більше сподівалися на, пекло внизу картини. Тут уже всі мали свої місця»);

Олександр Довженко (в авторських відступах);

дід Семен;

прабаба Марусина;

прадід Тарас;

мати Одарка Срмолаївна;

батько Петро Семенович
(«І хоч життя послало йому калюжу замість океану, душа в нього була океанська»);

косар дядько Самійло;

мисливець Тихон Бобир;

учитель Леонтій О Панасович;

пес Пірат;

Десна.

Символічні образи:

Десна;

лев;

родина хлопчика.

Композиція: двоплановий нечіткий сюжет зумовлює нечітку композицію: окремі новели (умовно) про дитинство Сашка, його враження від навколишнього світу та ліричні відступи зрілого автора, де він осмислює долю батьків, красу людської праці, минуле й сучасне, філософію творчості, взаємодію природи й людини.
Твір умовно поділяють на новели «Город», «Хата», «Смерть братів», «Смерть баби», «Повінь», «Сінокіс», «Коні», «До школи», ліричні та публіцистичні відступи.

Час і місце дії: початок XX ст., с. Сосниця на берегах Десни.

Сюжет: опис городу, на якому було «гарно й весело»; спогади про матір, що любила саджати городину, про діда Семена, схожого на Бога, про прабабу Марусину, яка любила прокльони; маленький Сашко вириває моркву на городі, за що дістає прокльонів; страх перед картиною Страшного Суду та відновлення втраченої святості шануванням старих людей; Сашко в човні; спогади про раптову одночасну смерть чотирьох братів; спогади про батька, народження сестрички та смерть прабаби в один день, прихід на подвір’я старців; повінь на Великдень, спогади про село; роздуми про призначення митця; змалювання косовиці, бійок (реальних та уявних) на косовиці, лева на березі Десни; розповідь про Пірата, коней, їхня уявна розмова; спогад про колядників, про похід до школи, де вчитель сказав про Сашка: «Не развитой!»; ліричний відступ — роздум про тяжке минуле, сповнене плачу, звернення до Десни, що одна залишилася нетлінною.

Художні засоби: особливу увагу слід звернути на обрамлення, поетичну антитезу, зіставлення, уповільнення дії.

86. БОГДАН-ІГОР АНТОНИЧ.
      «РІЗДВО»

Богдан-Ігор Васильович Антонич (1909–1937) сказав про себе: «Я — закоханий в життя поганин».

Його називали «безрозсудним поганином самого почування», звинувачуючи в «оязичненні християнства». Сам він це відкидав, бо насправді намагався передати все, що відбувалося в лемківському середовищі, де співіснували дві релігійні системи. Тому в одному творі часто з’являлися мотиви двох вірувань, як-от у вірші «Різдво», де лемки символізують волхвів, а образ міся-ця — це одночасно і язичницький символ народження нового світу, і символ народження Христа.

«Різдво»

Рік створення: 1934.

Збірка: «Три перстені».

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика; вірш.

Тематична група: філософська лірика.

Тема: розповідь про народження Сина Божого.

Ідея: проекція християнської містерії народження Христа на Лемківщину, де «живі» язичницькі вірування; переосмислення таїнства різдвяного вечора та присутності Бога скрізь і завжди.

Мотиви: поєднання язичницьких та християнських уявлень на Лемківщині.

Образи: лемки, Марія, Бог, ніч, місяць, снігова завія, сани, долоні, стріхи.

Символічні образи: усі образи символічні: лемки принесли дари новонародженому Божому Синові, ніч зимова, заметіль, а Марія тримає на руках Христа — золотий горіх.

Художні засоби:

символи: сани, лемки, місяць, Марія, Бог;

епітети: «місяць круглий»; «сніговій завії»; «золотий горіх»;

метафори: «Ніч у сніговій завії крутиться довкола стріх»;

інверсія: «Народився бог на санях».

87. АНДРІЙ МАЛИШКО.
      «ПІСНЯ ПРО РУШНИК»

Андрій Самійлович Малишко (1912–1970) — «Солов’їне серце України».

«Пісня про рушник»

Поезія написана як пісня для кінофільму «Літа молодії» (музика П. Майбороди).
В основу сюжету автор поклав реальний факт зі свого життя — мати подарувала йому вишиті рушник і сорочку, коли проводжала на навчання до Києва.

Рік створення: 1959.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, пісня.

Тематична група: інтимна, філософська лірика.

Тема: рушник, що вишила й подарувала мати на щастя й на долю.

Ідея: звеличення материнської любові та синівської вдячності за неї.

Образи: ліричний герой — син; мати; поля; рушник; дорога; зоря; солов’їні гаї; доля; розлука; дитинство тощо.

Символічні образи:

рушник — народний символ долі, материнської любові й благословення, синівської вдячності;

мати — символ найближчої та найсвятішої людини, рідної землі, України.

Художні засоби:

порівняння: «простелю, наче долю»;

епітети: «росяниста доріжка»; «солов’їні гаї»; «незрадлива ласкава усмішка»; «очі хороші»; «вірна любов»;

персоніфікація: «Хай на ньому цвіте росяниста доріжка, і зелені луги, й солов’їні гаї…»;

гіпербола: «Оживе все знайоме до болю»;

повтор із градацією: «Ти ночей не доспала, / Ти водила мене у поля край села, / І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала…»;

інверсія: «І засмучені очі хороші твої».

88. ВАСИЛЬ СИМОНЕНКО.
      «ТИ ЗНАЄШ, ЩО ТИ — ЛЮДИНА?»

Василь Андрійович Симоненко (1935–1963) — поет-шістдесятник, лауреат Державної премії ім. Т. Г.  Шевченка.

У передмові до збірки «Лебеді материнства»(1981 р.) О. Гончар назвав В. Симоненка «витязем молодої української поезії».
В. Стус говорив про нього так: «…На голос Симоненка, найбільшого шістдесятника із шістдесятників, поспішала молодь. Час поспішав так само».
В. Захарченко назвав його «поетом з горніх Шевченкових долин».

«Ти знаєш, що ти — людина?»

У вірші «Ти знаєш, що ти — людина?» В. Симоненко очищує від бруду, підносить з болота розтоптану в роки сталінського свавілля людську гідність. Наче нічого нового, невідомого читачеві не говорить поет. Але він здатний перевернути душу, примушує замислитися над таким простим і водночас складним запитанням.

Рік створення: 1962.

Збірка: «Земне тяжіння»(1963).

Напрям: модернізм (умовно).

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: філософська лірика, поезія-звертання.

Тема: неповторність людини, швидкоплинність її буття.

Ідея: утвердження думки про те, що кожен повинен задуматися над тим, хто він у цьому світі, кожен повинен поспішати жити, кохати, адже часу так мало.

Мотиви: людина й суспільство (призначення людини на землі); індивідуальність кожної особистості; швидкоплинність часу й життя.

Образи: ліричний герой, усмішка, очі, природа.

Символічні образи: усі образи.

Композиція, зміст:

починається вірш риторичними запитаннями, далі автор пише про сенс життя й призначення людини, швидкоплинність часу. В. Симоненко наголошує на тому, що людина (особлива, неповторна, гідна) повинна залишити по собі добрий слід, не змарнувавши жодної хвилини життя, передавши нащадкам те, що сама отримала у спадок, — цілий світ;

вірш складається з чотирьох строф, кожна з яких містить по п’ять рядків.

Художні засоби:

повтор: «Усмішка твоя єдина, мука твоя — єдина, очі твої — одні…»;

епітети: люди — добрі, ласкаві й злі; усмішка, мука — єдина;

анафора: «Ти знаєш, що ти — людина? Ти знаєш про це чи ні?»;

епіфора: «Усмішка твоя єдина, мука твоя — єдина, очі твої — одні…»;

риторичні питання: «Ти знаєш, що ти — людина?», «Ти знаєш про це чи ні?»;

риторичний оклик: «Гляди ж не проспи!».

Поезія має глибокий філософський підтекст. Людина повинна знати, що вона не бездушний гвинтик. Саме людина створює цей світ, і вона має про це пам’ятати, шанувати свою гідність. Вона повинна усвідомлювати, що має право на свободу, на визнання своєї людської гідності, на можливість жить так, як вона хоче, і, звичайно, право на щастя. Людина — це цілий світ. Вона особлива, неповторна особистість:
        Усмішка твоя — єдина,
        Мука твоя — єдина,
        Очі твої — одні.
Вірш спонукає замислитися кожного: чи так я живу? Чи гідний я високого імені Людини? Що слід зробити, аби залишити по собі добру пам’ять, бо ж
        Завтра на цій землі
        Інші ходитимуть люди,
        Інші кохатимуть люди…
А сьогодні все: озера, гаї, степи — для тебе. Отож проживи життя гідно, достойно Людини, передай нащадкам те, що отримав у спадок від пращурів.

89. «ЛЕБЕДІ МАТЕРИНСТВА»

Рік створення: 1961.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, ліричний вірш (колискова).

Тематична група: громадянська лірика.

Мотиви: любов до матері й Батьківщини.

Тема: відтворення материнського співу над колискою дитини, в якому висловлюється тривога жінки за долю сина, чистоту його душі.

Ідея: уславлення материнської любові до дитини; матір, як і Батьківщина, єдина для кожної людини, а вибрати їх не можна.

Образи: мати, син, рідна хата, лебеді, зорі, казка, материнська ласка, колиска, мрії, півні, дорога, тривоги, мавки чорноброві, Мати-Батьківщина, очі материнські, верби і тополі.

Символічні образи:

лебеді (материнство, вірність);

верби і тополі (Україна, Батьківщина);

мавки (незахищеність людського духу);

казка (добро);

зорі (присутність янгола-охоронця);

вода лиманів (очищення, мінливість буття);

мати (джерело духовності).

Композиція, зміст: умовно вірш поділено на дві частини:

у першій частині показано, як мати турбується про маленького сина, який лежить ще в колисці. Спочатку це мотив казкового дивосвіту, яким оточена дитина завдяки старанням батьків. Материнська турбота і ніжність, батьківська опіка — це підвалини щасливого й безхмарного дитинства, яке неможливо уявити без народної казки, колискової, загадки. У духовному світі українців вони відіграють важливу виховну роль. Мотив казкового дивосвіту В. Симоненко пов’язує з образом рідної хати, сповненої «материнської доброї ласки», чарівним танцем лебедів і сивими очима казки;

у другій — образ матері переростає в образ матері-Батьківщини, рідної поетові матері-України. Починається друга частина зі своєрідної розмови поета із сином про те, що він, підрісши, вирушить у життєву дорогу — з дорогою часто пов’язані зміни в людському житті. Поет говорить про зустрічі, які чекають на сина на життєвих шляхах, про майбутнє кохання, друзів, дружину. Все, все може вибирати людина. І шляхи, якими піде. Та завжди із сином будуть «очі материнські і білява хата». Шлях, у який виряджає сина поет, сповнений тривог і небезпек. Та сили й мужності юнакові надає рідна земля, любов до неї. Завершується поезія крилатою фразою: «Можна все на світі вибирати, сину, / Вибрати не можна тільки Батьківщину».

Художні засоби:

епітети: «білява хата»(не тільки передає традиційний білий колір хати, а й наче олюднює її, створює таке враження, неначе йдеться про живу істоту, людину), «лебеді рожеві», «тихі зорі», «золоте сузір’я», «хмільні смеркання», «сиві очі»;

метафори: «мріють крилами… лебеді», «темряву тривожили… півні», «танцювали лебеді», «заглядає в шибку казка», «лебеді… лоскотали марево», «…будуть мандрувати очі материнські і білява хата», «прийдуть верби і тополі», «стануть… листям затріпочуть… душу залоскочуть»;

порівняння: «лебеді, як мрії»;

повтор: Можна все на світі вибирати, сину, / Вибрати не можна тільки Батьківщину.

Поезію «Лебеді материнства» поклав на музику композитор А. Пашкевич; пісня стала народною.

90. «ЗАДИВЛЯЮСЬ У ТВОЇ ЗІНИЦІ…»

Рік створення: 1961.

Збірка: вилучена з усіх радянських видань.

Напрям: модернізм (умовно).

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: громадянська, патріотична лірика.

Тема: синівська любов до рідної землі — матері-Батьківщини.

Ідея: оспівування щирого синівського почуття любові до своєї Батьківщини.

Мотиви: людина й Батьківщина; друзі й вороги; майбутнє України.

Образи: ліричний герой, мати-Україна, революції, америки, росії, друзі, недруги, знамено, та ін.

Композиція, зміст: твір написаний у формі монологу ліричного героя, що звернений до України. У ньому ліричний герой наголошує, що Батьківщина для нього найважливіша, нею він пишається, у неї набирається натхнення, заради неї творить, за її волю та щастя ладен віддати життя.

Художні засоби:

метафори: «пливе за роком рік»; «перли в душі сію»; «мовчать Америки й Росії»; «дні занадто куці та малі»; «чорти живуть на небі»; «палають хмари»; «сичать образи»;

епітети: «червоні блискавиці»; «мама, горда і вродлива»; «святе синівське право»; «дні, занадто куці та малі»; «зіниці голубі, тривожні»; «розпука вікова»; «хмари бурякові»; «священне знамено»;

символи: мати; чорти;

гіпербола: «Битви споконвічний грюк»;

порівняння: «Зіниці, голубі, тривожні, ніби рань»;

звертання: Україно!; недруги лукаві!; Друзі; нене;

риторичне питання: «Як же я без друзів обійдуся, без лобів їх, без очей і рук?»;

риторичні оклики: «Ти для мене диво!»; «Одійдіте, недруги лукаві!»; «Друзі, зачекайте на путі!»; «Чуєш — битви споконвічний грюк!»

91. ВАСИЛЬ ГОЛОБОРОДЬКО.
      «НАША МОВА»

Василь Іванович Голобородько (нар. 1945) — унікальна постать в українській літературі.

Захоплені відгуки про його ранню поезію відомих критиків — одночасне паралізування друку першої збірки (1968 р. видавництво «Молодь» відмовляється друкувати першу книжку поета «Летюче віконце»).
Світове визнання (його збірка «Летюче віконце» побачила світ у США 1970 р.; у Белграді 1984 р. вийшла антологія світової поезії XX ст. з промовистою назвою «Від бенгальця Рабіндраната Тагора до українця Василя Голобородька») — і життя у злиденному українському селі.
Лише 1988 р. в Україні з’являється збірка «Зелен день»(премія ім. В. Симоненка); потім «Ікар на метеликових крилах»(1990); «Калина об Різдві»(1992, Національна премія ім. Т. Г. Шевченка); «Слова у вишиваних сорочках»(1999, Шевченківська премія).

«Наша мова»

Рік створення: 1992.

Збірка: «Калина об Різдві», своєрідний заспів до збірки.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, вірш.

Тематична група: громадянська, патріотична, філософська лірика.

Тема: висловлення любові, пошани до рідної мови, яка «проспівана у Пісні», «записана у Літописі».

Ідея: уславлення ролі мови в житті нашого народу, гордості українців за свою мову.

Мотиви: мова — це основа існування нації; кожен українець повинен пишатися своєю мовою — милозвучною, пісенною, образною.

Образи: мова, пісня, слово, літопис, побратими, вороги.

Композиція: 2 строфи, верлібр — вільний вірш.

Художні засоби:

тавтологія: «проспіване у Пісні»;

епітет: «пісенні слова»;

повтори: «кожне слово нашої мови», «тож…».

92. ОЛЕСЬ ГОНЧАР.
      «МОДРИ КАМЕНЬ»

Олесь Гончар (Олександр Терентійович Гончар)(1918–1995) — «Всесвітній інтелектуал 1992–1993 років», який у своїх творах поєднав реалізм та романтизм, ліризм, філософічність. Його вважають патріархом вітчизняної літератури та духовним лідером українства (ХХ ст.).
Лауреат Шевченківської премії (за роман «Людина і зброя»).

«Модри Камень»

Рік створення: 1946.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: епос, новела.

Проблеми: війна як руйнівник життя; подвиг солда-тів-партизанів; прості людські почуття у воєнний час; закоханість як ознака життя в людських серцях; любов до рідного дому, рідної землі; кохання як вічне почуття.

Тема: спогади руського (тут у значенні українського) вояка-партизана про зустріч з дівчиною Терезою у словацьких горах.

«Модри Камень» — це спогади солдата-розвідника про один воєнний епізод, який відбувся у словацькому містечку Модри Камень («модри» — голубий).

Ідея: уславлення простих людських почуттів (доброти, симпатії, довіри, закоханості) у надзвичайно складні воєнні часи.

Образи:

оповідач — безіменний боєць-розвідник;

його товариш Ілля;

дівчина Тереза;

мати Терези;

словацькі вояки (у спогадах матері); окупанти, поліцаї.

Композиція: 5 розділів.

Особливості: твір написаний у формі звертання оповідача до Терези, є глибоко меланхолійним, передає сум оповідача, його тугу за нерозквітлим коханням.

Сюжет:

експозиція: оповідач зі сховку спостерігає за дівчиною;

зав’язка: прихід партизанів (оповідача і його друга Іллі) у дім Терези і її матері;

розвиток дії: перебування партизанів у словацькому домі, їхній відхід;

кульмінація: розповідь матері про те, як забрали Терезу;

розв’язка: спогади-мрії оповідача про кохану.

Композиційно-стильові особливості: побудова твору незвичайна, адже безіменний боєць через багато років повертається в минуле, згадує воєнні літа, згадує Терезу і її матір.

Центральна частина твору — це спогади розвідника про знайомство з Терезою і розповідь її матері про загибель дівчини; початок і кінець твору — своєрідне обрамлення, видіння розвідника. Це видіння — уявний образ Терези, з якою він розмовляє. Автор інтригує, захоплює несподіваним сюжетом, чим приваблює читача.

Назва населеного пункту Модри Камень виступає символом невмирущого кохання, що живе в серці ліричного героя навіть через багато років після смерті дівчини.

Новела «Модри Камень» написана в романтично-під-несеному стилі. Несміливе і нерозквітле кохання, яке зароджувалось між радянським бійцем і словацькою дівчиною, виступає як засудження війни. Це засудження значно глибше за інші фактори, бо немає нічого страшнішого за вбите прекрасне людське почуття.

93. ГРИГІР ТЮТЮННИК.
      «ТРИ ЗОЗУЛІ З ПОКЛОНОМ»

Григір Михайлович Тютюнник (1931–1980) — прозаїк-шістдесятник.

«Три зозулі з поклоном»

Поштовхом для написання новели став виступ сліпого бандуриста в будинку творчості. Виконана ним пісня «Летіла зозуля через мою хату…»(у ній розповідалося про нещасливе кохання та непереборне страждання людини) настільки вразила Григора Тютюнника, що він несподівано пішов із концерту й одразу почав писати.

Твір містить автобіографічні моменти: батько письменника (Михайло) був репресований (як і герой новели Михайло), а в образі оповідача легко простежується сам автор.

Рік створення: 1976.

Напрям: модернізм (неореалізм).

Рід, жанр: епос, новела, філософська новела.

Присвята: «Любові Всевишній присвячується».

Тема: складність людських доль; кохання двох жінок до одного чоловіка; чистий внутрішній світ героїв; справжнє кохання.

Ідея: возвеличення любові до категорії «Всевишності»(Бога) — усеосяжності, таємниці буття; саме така любов є найвищою цінністю, бо підносить людину над буденністю.

Мотиви: справжнє кохання — неземне почуття; філософія простої людини; влада й людина; прагматичне ставлення до життя.

Образи:

оповідач-студент;

його батьки — Софія та Михайло (його репресовано);

Марфа Яркова (закохана в Михайла);

її чоловік Карно;

поштар дядько Левко.

Символічні образи:

«три зозулі з поклоном» — символ самотності (сподівання на щастя марні; прохання не любити);

сосна (посадив Михайло) — пам’ять про нього, символ дому, загубленого життя;

«Сибір неісходима» — символ смерті.

Час і місце дії: XX ст., СРСР.

Композиція: твір має три сюжетні лінії, пов’язані коханням; є обрамлення (запитання студента); зміщення часових площин; центр кожного фрагменту — Марфа.

Сюжет: студент приїздить з навчання до матері, дорогою зустрічає Марфу й помічає її незвичний погляд на собі; хлопець розпитує матір про Марфу; Софія розповідає: Михайла заслано до Сибіру (звідти він ніколи не повернеться), від нього надходять листи дружині, але першою інтуїтивно їх прихід відчуває Марфа й просить листоношу потримати листи, дядько Левко дозволяє; в останньому листі Михайло просить дружину передати Марфі «три зозулі з поклоном», бо відчуває поряд її душу; Софія знала про Марфині почуття й розуміла її; син ставить собі питання: «Як вони чули одне одного — Марфа і тато? Як?.. Чому вони не одружилися, так одне одного чуючи?»; «“Тоді не було б тебе”, — шумить велика “татова” сосна».

94. ВАСИЛЬ СТУС.
      «ГОСПОДИ, ГНІВУ ПРЕЧИСТОГО…»

Василь Семенович Стус (1938–1985) — шістдесятник, дисидент, лауреат Державної премії ім. Т. Г. Шевченка. «Різьбяр власного духу».

В. Стус свідомо обрав шлях боротьби з радянською системою, яка прагнула з людини зробити раба, тому зазнав ув’язнення та смерті в брежнєвському концтаборі. Життя віддав в ім’я справедливості, волі та України.

«Господи, гніву пречистого…» — це стоїчна поезія, що утверджує впевненість ліричного героя в тому, що він зможе вистояти, не зрадить себе й своїх переконань.

Рік створення: 1972.

Збірка: «Час творчості».

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, вірш-медитація (віршова молитва).

Медитація (лат. meditatio — роздум) — вірш філософського змісту, в якому автор передає свої глибокі роздуми про деякі важливі проблеми, інколи глобального значення (життя і смерть, дружба і кохання, людина і природа).

Тематична група: філософська лірика.

Тема: звернення ліричного героя до Всевишнього з проханням не осудити його за глибоку віру і надію, бо утверджує безсмертя людського духу.

Ідея: утвердження сили людського духу, прагнення не загубити у тяжких випробуваннях своєї самототожності, неповторності своєї долі.

Мотиви: життя і смерті, сили й незламності, непід-владності обставинам, вірності принципам.

Більшість творів В. Стуса мають автобіографічні мотиви та висловлюють особисті переживання автора. Поет не схиляється перед обставинами, в яких він опинився через радянську владу, підкреслюючи у цих та інших творах, що свій шлях він обрав свідомо і ніколи не відмовиться від нього.

Образи: ліричний герой, мати, Бог.

Композиція, зміст: 12 рядків. Поет показує свою непідвладність обставинам, непорушність принципів за жодних умов. Тільки так можна зберегти моральну повноцінність. У Богові та матері він бачить духовних провідників, котрі визначають внутрішнє обличчя людини. Адже для двобою з державою смерті потрібна незаплямована душа. Сила народжується у випробуваннях. Ліричний герой протидіє внутрішній слабкості («тузі»), щоб не зрадити духовному покликанню (бути таким, яким «мати вродила»), він сприймає трагічні обставини існування («біду») як спосіб вироблення внутрішньої сили. Бога як символ совісті людської, віри в добро та справедливість В. Стус згадує досить часто. Поет звертається до Бога в часи, коли йому нестерпно важко, він шукає в ньому опори, дивиться на своє життя крізь призму Божих заповідей.

Художні засоби:

епітети: «гнів пречистий»; «мале людське життя»;

риторичне звертання: «Господи…»;

метафори: «вірою тугу розвіюю», «надією довжу його в віки».

Особливості: в основу вірша «Господи, гніву пречистого…» покладено канон, запропонований християнським богословом VIII ст. Іоаном Дамаскіном, як «сходження розуму до Бога, прохання погрібного в Бога».

Стоїчна і мужня поезія В. Стуса «Господи, гніву пречистого…» стверджує впевненість героя в тому, що він зможе не зрадити своїх переконань і самого себе, зможе вистояти у будь-яких іспитах, і навіть смерть його не страшить. Він свідомо йде на загибель заради того, щоб стати прикладом боротьби за людську силу духу і гідність свого народу, заради того, щоб відкрити людям очі на правду їхнього існування.

95. ІВАН ДРАЧ.
      «БАЛАДА ПРО СОНЯШНИК»

Іван Федорович Драч (1936–2018) — один із найбільш яскравих представників «шістдесятництва», оригінальний поет-модерніст, поет-експериментатор, лауреат Державної премії ім. Т. Г. Шевченка. «Сонячний поет».

«Люблю повертати людину до сонця, мистецтва, в той казковий Храм Сонця», — писав І. Драч. Його золоті «промені» — вірші світять яскравою чистотою, небуденністю, радістю зустрічі з новим, прекрасним, незвичайним світом любові, що перевтілюється в поезію: «Поезіє, сонце моє оранжеве! Щомиті якийсь хлопчисько Відкриває тебе для себе, Щоб стати навіки соняшником».

«Балада про соняшник»

Рік створення: 1962.

Збірка: «Соняшник».

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: ліро-епос; балада (схожа на притчу, позбавлена традиційних ознак балади — легендарно-історичних та героїчних рис).

І. Драч назвав свій твір про соняшник баладою, але балада, зокрема фольклорна, — вид ліро-епічної поезії фантастичного, історико-героїчного або соціально-побутового характеру з драматичним сюжетом. А значить, «Балада про соняшник» не вкладалася в загальноприйнятому розумінні в рамки цього жанру, маючи ознаки то притчі, то медитації, то невеликої поеми.

Тематична група: філософська лірика.

Тема: процес пробудження таланту людини-творця, зокрема поета.

Ідея: духовна високість можлива за умови розуміння краси повсякденного життя.

Мотиви: краса повсякдення — джерело творчості; велич поезії.

Образи: соняшник, сонце, груші-гнилиці, горобці, велосипед тощо.

Символічні образи:

соняшник — майбутній творець;

сонце — джерело життя, натхнення, висока духовність, сама поезія.

У творі «Балада про соняшник» автор порівнює поезію із сонцем: сонце — єдина небесна зірка, що створює існування на землі; поезія — зірка на небі нашої свідомості, яка творить духовне життя. Без них на землі панували б холод гострих слів, темрява почуттів, духовне запустіння.

Композиція, зміст: сюжет побутовий, але йдеться про незвичайні явища.
Складається з двох частин.
Перша — притчева, де соняшник своєю поведінкою нагадує звичайного хлопчика: стрибає, грається, купається, раптом бачить сонце і просить у нього дозволу покататися на велосипеді;
друга — роз’яснювальна: якщо хтось відкрив для себе поезію, то уже ніколи не втратить єдності з нею.

Особливість вірша: верлібр — вільний вірш (без рими, без поділу на строфи).

Художні засоби:

епітети: «тіло шорстке і зелене»; «красиве засмагле сонце»; «золоті переливи»; «червона сорочка»; «золоте німе захоплення»; «сонце оранжеве»;

персоніфікація: «В соняшника були руки і ноги… Він бігав наввипередки з вітром…»;

алегорія: соняшник — хлопець, сонце — поезія;

риторичне питання: «Дядьку, хіба вам шкода?»;

риторичні звертання: «поезіє, сонце моє оранжеве»; «дайте покататись, дядьку!»

96. ДМИТРО ПАВЛИЧКО.
      «ДВА КОЛЬОРИ»

Дмитро Васильович Павличко (1929) — поет-шістдесятник.

«Два кольори»

Поет Д. Павличко та композитор О. Білаш створили пісню «Два кольори» буквально за пів години, окрилені вишитими яскраво-червоними трояндами на темному тлі жіночої хустки.

Рік створення: 1964.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, пісня.

Тематична група: інтимна лірика.

Тема: роздуми про долю людини, про те, що для неї найдорожче: це вияв любові до рідної матері, яка своїми руками вишила синові сорочку червоними і чорними нитками, що стала ліричному герою й оберегом на все життя, і нагадуванням про рідну домівку.

Ідея: заклик не забувати про своє коріння, про батьків, про те, що є основою життя.

Мотиви: життя і смерті, кохання й розлуки, материнської любові.

Вишиванка завжди слугувала символом незламності українського народу, була його оберегом від зла та передавалась від покоління до покоління. В орнаменті вишиванки працьовитого українського народу переважали червоно-чорні кольори, що позначали сонце та землю, духовність та матеріальність.

Образи:

ліричний герой, який за ментальністю, за вихованням українець, адже, коли «малим збирався навесні піти у шлях незнаними шляхами», у подарунок від матері отримав сорочку, вишиту «червоними і чорними нитками», — традиційний символ побажання доброї долі;

сорочка;

щасливі і сумні дороги;

мамина любов.

Композиція: написаний у формі монологу сина, в якому він висловлює свою любов до матері й подяку за її любов і турботу.

Художні засоби:

епітети: «незнаними шляхами»; «червоними і чорними нитками»; «сумні і радісні дороги»; «старого полотна»; «вишите життя»;

метафори: «водило в безвісти життя»; «переплелись… мої дороги»; «війнула в очі сивина»;

символи: «червоне — то любов, чорне — то журба»; вишита сорочка — символ материнської любові; дорога — символ життєвого шляху;

рефрени: «два кольори мої, два кольори»; «червоне — то любов, а чорне — то журба»;

порівняння: «переплелись, як мамине шиття, мої… дороги».

При всій своїй ліричності та пісенності вірш «Два кольори» має глибокий філософський підтекст: вирушаючи в самостійне життя, ліричний герой отримує від матері сорочку, вишиту червоними і чорними нитками, які символізують людську долю, яка є переплетінням щасливих і гірких моментів, «сумних і радісних доріг», які людині доведеться пройти. Суперечливість життя, мотиви дороги й повернення до одвічних моральних цінностей, материнська вірність і синівська любов як символи людської долі показав поет Д. Павличко у своєму творі.

97. ЛІНА КОСТЕНКО.
      «СТРАШНІ СЛОВА, КОЛИ ВОНИ МОВЧАТЬ…»

Ліна Василівна Костенко (1930) — шістдесятниця. «Берегиня української літератури».

Л. Костенко — одна з найяскравіших і найталановитіших представників «шістдесятництва», послідовниця ідей митців «розстріляного відродження», лауреат Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка.
Після закінчення «відлиги» пішла у «внутрішню еміграцію» — близько 17 років писала «в шухляду».

«…Критерії поетеси високі — вона вимагає від митця, а отже, і від себе, не лише щирості і викінченості, а й гаряче обстоює думку: право на існування має лише те, що потрібно сучасності»
(В. Симоненко).

«Страшні слова, коли вони мовчать…»

Рік створення: 1980.

Збірка: «Неповторність».

Історія написання: філософські питання про сутність поезії, про місію митця для Л. Костенко (особливо для неї, яка пішла у «внутрішню еміграцію» на знак протесту проти відновлення тоталітаризму в СРСР), як і для всіх шістдесятників, були надзвичайно актуальними, що й зумовило появу низки творів, де ця проблематика стає центральною.

Напрям: модернізм.

Рід, жанр: лірика, вірш (вірш-медитація).

Тематична група: філософська, громадянська лірика.

Тема: значення слова в житті людини, творчість як категорія краси.

Ідея: утвердження поетичного слова як неповторності, а поета — як особистості та громадянина, що має завжди бути попереду, кожне слово вимовляти так, як до нього ніхто не вимовляв. Лише за таких умов народжується справжня поезія — «якийсь безсмертний дотик до душі». Слова стають «страшними» лише тоді, коли вони необхідні людям, а поет мовчить.

Мотиви: ліричний роздум про місце поета та поезії в суспільстві загалом та в житті кожної людини зокрема; пошук неповторного поєднання слів.

Світ рятувало Слово. У стародавніх цивілізаціях поезія супроводжувала всі сакральні й взагалі значущі для історії народу процеси: народження і смерть, війна і мир, ритуальні свята і наукові відкриття. У цьому і полягає розуміння мови як складової здоров’я людини, а відтак і здоров’я нації.

Образи: ліричний герой, слова, поезія, краса, потворність, асфальти, спориші.

Символічні образи: слова, поезія.

Композиція, зміст: три строфи (катрени); страшні слова, коли вони мовчать; усі слова до тебе уже сказані; кожен їх вимовляє вперше; поет таким чином має поєднувати слова, щоб вони торкалися людської душі, стаючи «неповторністю».

Л. Костенко переконана: якщо ти справжній поет, то твоя «поезія — це завжди неповторність, якийсь безсмертний дотик до душі». Ці слова, які є головною думкою поезії, стали афоризмом. Хай буде напружена праця душі, муки творчості, щоб знайти оте єдине, неповторне слово, яке залишиться в пам’яті й у серцях людей.

Художні засоби:

епітети: «страшні слова»; «безсмертний дотик»;

метафори: «слова мовчать, причаїлись»; «хтось ними плакав, мучився, болів»;

антитеза: «краса й потворність; асфальти й спориші»;

оксиморон: «слова мовчать»;

анафора: коли.

Своїм життям та творчістю геніальна письменниця заслужила титул сумління нашої нації. Вона не скорилася, коли радянська цензура заборонила друкувати її твори, вона не мовчала в складні для України часи.
Утім, після виходу збірки поезій «Річка Геракліта» в 2011 р. Л. Костенко знову поринула в себе і відтоді не з’являлася на публіці.

98. «МАРУСЯ ЧУРАЙ»

«Твір надзвичайно складний, багатопроблемний, багаторівневий. Він "нагадує кристал, у якому безліч граней"»
(В. Панченко).

Рік створення: 1979.

Напрям: модернізм (неоромантизм).

Рід, жанр: ліро-епос, роман у віршах; історичний, філософський роман у віршах.

Тема: доля легендарної авторки пісень Марусі Чурай на тлі історичних подій за часів гетьманування Богдана Хмельницького (середина XVII ст.).

Ідея: глибока віра в невмирущість українського народу та його душі — пісні; незнищенність кохання; уславлення духовної сили та могутності справжніх патріотів; осуд зрадництва в особистому й суспільному житті.

Мотиви: вірність і зрада; духовне й матеріальне; піднесене й приземлене; боротьба народу за свою державність; роль митця в історії свого народу.

Образи:

Маруся Чурай;

Гриць Бобренко — коханий Марусі, якого вона випадково отруїла;

полковий обозний Іван Іскра — закоханий у Марусю козак;

Гордій Чурай — батько дівчини, якого повісили поляки;

матір Марусі;

Богдан Хмельницький;

полтавський полковник Мартин Пушкар;

козак Лесько Черкес;

Галя Вишняківна — наречена Грицька;

Бобренчиха — мати Грицька;

війт Семен Горбань; дяк-філософ.

Символічні образи: Маруся Чурай, Іван Іскра, Богдан Хмельницький, пісня, Гомер, неопалима купина.

Час і місце дії: події відбуваються в середині XVII ст. ;у Полтаві та Києві.

В авторському міні-пролозі міститься вказівка на історичну основу твору: «Влітку 1658 р. Полтава згоріла дощенту». У творі справжні факти пересипані домислами автора; важливі події української історії середини XVII ст. відтворено в образах Богдана Хмельницького, Якова Остряниці, Северина Наливайка, Павла Павлюка, Яреми Вишневецького та ін.

Композиція, зміст: твір складається з дев’яти розділів, у них переплетені дві сюжетні лінії — особиста (кохання Марусі та Гриця) й історична (боротьба українського народу проти польської шляхти).

І розділ «Якби знайшлась неопалима книга».
Улітку 1658 р. Полтава згоріла дощенту. Маруся Чурай — на підсудній лаві: мати Гриця Бобренка звинувачує її в отруєнні сина. Дівчина себе не захищає. Слухають свідків. На захист Марусі стають Мартин Пушкар та Іван Іскра. Дівчині виносять смертний вирок.

II розділ «Полтавський полк виходить на зорі».
Полтавський полк рано-вранці вирушає в похід. Послав полковник гетьману гінця — Івана Іскру. Звучать пісні Марусі.

III розділ «Сповідь».
У в’язниці Маруся, розуміючи, що смерть близько, переосмислює події свого життя: дитинство та стосунки в родині, дитинство Гриця та стосунки в його сім’ї, кохання з Грицем, причини зради Грицька з Галею Вишняківною, отруєння Гриця, вирок «стратити на горло». Марусю ведуть на страту.

IV розділ «Гінець до гетьмана».
Іван Іскра, який закоханий у Марусю, мчить до гетьмана Богдана Хмельницького, щоб сповістити того про суд. Гетьман універсалом скасовує смертний вирок дівчині.

V розділ «Страта».
Марусю ведуть на страту. Вона байдужа до всього, бо сама себе вже покарала й на цьому світі перебуває лише фізично, а не душею. Полтавці по-різному ставляться до вироку. Іскра встигає до страти привезти універсал. Маруся не хоче розуміти, чому вирок скасовано.

VI розділ «Проща».
Матір Марусі помирає, а сама дівчина ледь жива. Вона йде на прощу до Києва, дорогою зустрічає мандрівного дяка-філософа, який розповідає про подвиги Якова Остряниці, Северина Наливайка та Павлюка, а також про зрадника Ярему Вишневецького. Почуте та картини зруйнованої України наводять Марусю на роздуми про історію рідної землі.

VII розділ «Дідова балка».
У Дідовій балці живе дід Галерник, до нього Іван Іскра прийшов, аби порадитись щодо Марусі.

VIII розділ «Облога Полтави».
Чотири тижні триває облога Полтави. Іван Іскра пропонує одружитися самотній і хворій Марусі, але вона відмовляє козакові.

IX розділ «Весна, і смерть, і світле воскресіння».
Маруся прощається з Іваном, чекаючи на свою смерть. Облогу Полтави знято, козаки співають Марусиних пісень. Дівчата заспівали «Ой не ходи, Грицю», а Маруся просить: «Дівчаточка, дівчатонька, дівчата! Цю не співайте, я ж іще жива».

Твір побудований на антитезі — протиставленні високого й низького, приземленого й духовного. Вибір життєвих пріоритетів ділить персонажів твору на два світи, які перебувають у жорсткому конфлікті. І всі події життя героїв визначаються їх належністю до якогось із цих світів. Протиборство двох таборів не лише соціальне — воно має ширше підгрунтя: відмінність духовних світів. Саме цей конфлікт у романі чи не найголовніший.

За роман у віршах «Маруся Чурай» і збірку поезій «Неповторність» 1987 р. Л. Костенко удостоєна Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка.

ТВОРИ УКРАЇНСЬКИХ
ПИСЬМЕННИКІВ‑ЕМІГРАНТІВ

  99. Іван Багряний. «Тигролови»

100. Євген Маланюк. «Уривок з поеми»

99. ІВАН БАГРЯНИЙ.
      «ТИГРОЛОВИ»

Іван Багряний (1907–1963, за деякими джерелами — 1906–1963), справжнє ім’я — Іван Павлович Лозов’ягін (Лозов’яга). У 30-х рр. XX ст. одним із перших був заарештований радянською тоталітарною системою. Член МУРу.

«Тигролови»

«"Тигроловами" Іван Багряний утвердив саме український пригодницький роман, український своїм духом, усім спрямуванням своїх ідей, почуттів, характерів»
(Юрій Шевельов).

Рік створення: «Звіролови»(перша назва), 1944; перевидано у 1946 р.

Історія написання: в основу твору покладено автобіографічні події: заслання І. Багряного на Далекий Схід, у ГУЛАГ. Утікши із етапного спецпотягу НКВС, що перевозив смертників ГУЛАГу до Сибіру, автор «Тигроловів» майже два роки жив із тайгою одним життям, глибоко пізнавав і полюбив цей далекий і суворий край та його мешканців, не тільки людей, а й тварин.
«Мені не треба було нічого вигадувати. Життя товпилося в моїй душі і виривалося, як Ніагара. Країну, про яку я писав, я любив, як свою другу батьківщину, хоч і потрапив у неї невільником… Я не просто писав, я — жив! І упивався тим життям, повтореним з такою страшною силою, що перевищує силу реальності на багато разів».
Перебуваючи на окупованій німцями Західній Україні, переховуючись деякий час від гестапівців у Моршині (у криївці УПА), І. Багряний написав твір за 14 днів.

Напрям: модернізм (неореалізм, неоромантизм).

Рід, жанр: епос, роман; пригодницький (авантюрний) роман з елементами соціально-побутового.

Тема: трагічне життя людини-особистості в умовах радянського тоталітарного режиму; життя українців-переселенців у Зеленому Клину (Далекий Схід).

Ідея: утвердження перемоги добра над злом; возвеличення духовно сильної людини, здатної вижити в умовах жорстокого терору; засудження тоталітарної системи.

Мотиви: добро і зло; воля до життя; моральний вибір; справедливість і кара; антигуманність сталінської системи; трагедія України; особистість і влада; людина і природа; родина; кохання; традиції предків.

Образи:

Григорій Многогрішний — молодий український інженер-авіатор, правнук гетьмана Дем’яна Многогрішного (1668–1672), засланого на каторгу до Сибіру;

Наталка Сірко — кохана Григорія;

Денис Сірко — її батько;

Сірчиха — мати;

Гриць — брат Наталки;

сім’я Морозів;

майор НКВС Медвин, що полює на Григорія;

Фійона — його коханка;

тигр;

потяг-дракон.

Символічні образи:

Григорій Многогрішний — нескорена, волелюбна Україна;

тигр — тайга, природа;

потяг-дракон («ешелон смерті», «шістдесят вагонів-коробок — шістдесят суглобів у дракона») — тоталітаризм;

потяг-експрес — більшовицька верхівка, працівники «революційної законності»;

хата — Україна в тайзі.

Символічна назва: тигр — символ тайги; родина Сірків — тигролови; в умовах тоталітарного режиму людина полює на людину — людолов майор Медвин.

Особливості:

Твір одразу перекладено англійською, німецькою, голландською мовами.

Оригінальний початок у формі казки. Фольклорна основа.

Використання антитези на образному рівні: Многогрішний — Медвин.

Життєвий принцип Григорія Многогрішного: «Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи», девіз: «Сміливі завжди мають щастя».

Час і місце дії: 30-ті рр. XX ст. Україна, Сибір, тайга, поселення Зелений Клин, Хабаровськ, Маньчжурія.

Композиція: 2 частини, 12 розділів:

Частина перша:
Дракон;
Світ на колесах;
Навзаводи із смертю;
Родина тигроловів;
«П’ятнування»;
В пралісах Сіхоте–Аліня;

Частина друга:
Memento mori;
Осінь у тайзі;
Зима;
Рейд на Хабаровськ;
На «кішку»;
Навзаводи зі щастям.

Сюжет: дві сюжетні літі:

перша: пригодницька — утеча Григорія Многогрішного, його перебування в тайзі, кохання до Наталки;

друга: наслідки сталінських репресій.

Сюжетні лінії розгортаються паралельно, протиставляються та зіставляються — композиційний принцип дихотомії. експозиція: поїзд-дракон мчить у Сибір; лунає українська пісня; на всіх зупинках перевіряють наявність в’язнів, особливо Многогрішного;

зав’язка: найнебезпечніший в’язень Григорій Многогрішний утік; Медвин починає його пошуки;

розвиток дії: Григорій поневіряється по тайзі; його мучить голод і холод; випадково рятує від ведмедиці Наталку Сірко; приходить до тями від гарячки через п’ять діб і поступово розуміє, що потрапив у родину українців-переселенців (у Зелений Клин), які зберегли український спосіб життя (наскільки це можливо в умовах Сибіру); родина Сірків починає довіряти Григорію та бере із собою на полювання; Григорій і Наталка закохуються; здаючи товар, юнак дізнається, що його розшукують; полювання на тигрів; Грицько та Григорій їдуть до Хабаровська здавати хутро, поновити контракти та дозвіл на зброю, Григорія переслідують;

кульмінація: Сірки йдуть полювати на тигрів; Григорій за запискою на газеті від Фійони та недопалком цигарки «Золота марка» здогадується, що неподалік Мед вин; Григорій та Мед вин вступають у двобій, Многогрішний розправляється з катом;

розв’язка: закохані переходять Маньчжурський кордон; відданий пес Заливай приносить звістку (записку) Сіркам, що пара в безпечному місці, а сам кидається їх наздоганяти. Текст записки: «ЖИВІ. ЗДОРОВІ. ОБІЙМАЄМО ВСІХ. ЦІЛУЄМО. ВЖЕ ПЕРЕЙШЛИ ДО ТІТКИ!»

Позасюжетні елементи: портрети, пейзажі, екстер’єри, інтер’єри, сценічні елементи, заголовки.

100. ЄВГЕН МАЛАНЮК.
        «УРИВОК З ПОЕМИ»

Євген Филимонович Маланюк (1897–1968) — «Імператор залізних строф, український Одіссей, поет-воїн, «пражанин» (Празька школа, поетів)».

«Уривок з поеми»

Рік створення: 1924.

Напрям: модернізм, неоромантизм.

Рід, жанр: лірика.

Тематична група: громадянська лірика.

Тема: показ історичного шляху України до здобуття державності; спроба вмотивувати, пояснити логіку історичних подій, осмислити їхнє значення для становлення держави України.

Ідея: утвердження ідеї державності України; уславлення тих, хто не корився й боровся проти гноблення; віра у світле майбутнє українського народу. Мотиви: історичної пам’яті; державотворчої місії української народу.

Образи:

ліричний герой — «внук кремезного чумака, Січовика блідий правправнук»;

міцні поплічники Богдана;

сивий Мазепа;

«Залізняка майбутні діти», тобто гайдамаки;

Гонта;

Кобзар (Тарас Шевченко);

московські посли.

Композиція, зміст:

Епіграф:
«Je suis un fils de cette race» E. Verhaeren
(«Я син цієї породи» Еміль Верхарн (Вергарен), бельгійський поет-символіст);

12 чотирирядкових строф (катренів);

ліричний герой — «Внук кремезного чумака, Січовика блідий правправнук» — «волю полюбив державну».
Він згадує «Міцних поплічників Богдана» — легендарних «отаманів курінних», які «і з-під катівської сокири» жбурляли «так і слова, що… мороз ішов за шкіру» і чий дух і звитяга зміцняли «сивого Мазепу». І навіть коли «в батуринськім огні Держава рухнула», українці не скорилися гнобленню: «Вони взяли свячений ніж, Залізняка майбутні діти!», «Вони лишилися, як криця! І жадний примус, жадне зло їх не примусило скориться». Потім пролунав клич Кобзаря: «Вставайте! Кайдани порвіте!», який нагадав про дух боротьби й нескореності. Усупереч сподіванням ворогів, «Не паралітик і не лірник Народ мій…», і він ще доведе свою спроможність стати вільним. Завершується вірш засторогою:
        Ще засилатимеш, на жаль,
        До Києва послів московських —
        І по паркету наших заль
        Ступати лаптю буде сковзько.

Художні засоби:

чітка організація поетичної мови, нагромадження приголосних;

створення ефекту «непісенності», суворості.

«Уривок з поеми» слугує яскравим прикладом «козацької лірики». Перед читачем з’являються імена Б. Хмельницького, І. Мазепи, М. Залізняка, І. Гонти, а також образи січовика, отамана, Січі. Використавши козацьку тематику, Є. Маланюк провів паралелі із XX ст., апелюючи до народної пам’яті, що закарбувала на своїх сторінках славні звитяги та перемоги українських козаків. Поет намагався пробудити в читача психологію переможця, згадуючи колишню доблесть прадідів, що «уміли кинуть п’яний сміх / В скривавлене обличчя — муці», у жилах котрих «рокоче запорозька кров». Навіть тоді, коли «держава рухнула», у козаків не опустились руки: «Вони взяли свячений ніж, / Залізняка майбутні діти!»

КОРОТКИЙ СЛОВНИК
        ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧИХ ТЕРМІНІВ

А

Автобіографічна повість — середній епічний твір, жанровий різновид повісті, сюжет якого ґрунтується на реальних фактах із життя автора.

Автобіографічний роман — великий епічний твір, жанровий різновид роману, в основу сюжету якого покладено реальні факти та події з життя письменника.

Авторські відступи — роздуми автора, принагідні зауваження або коментарі, що містять авторське ставлення до описуваних подій чи героїв.

Алегорія — художній засіб мови, вираження абстрактного поняття або ідеї (наприклад, риси характеру) через конкретний образ, предмет. Зазвичай на використанні алегорії побудовано зміст байки.

Алітерація — стилістична фігура, фонетичний засіб, що являє собою навмисне нагромадження приголосних звуків у вірші для посилення інтонаційної та смислової виразності.

Алюзія — художньо-стилістичний прийом, що являє собою натяк на загальновідомий історичний, міфологічний, літературний або побутовий факт, який має знати пересічний читач чи про який він повинен здогадатися і правильно витлумачити цей натяк.

Анафора (єдинопочаток) — стилістична фігура, різновид повтору; звуковий чи лексичний повтор початків речень або рядків віршованих творів.

Антитеза — стилістична фігура; протиставлення; драматичне заперечення чи навмисне контрастування протилежних понять з метою розкриття їхньої сутності.

Асонанс — стилістична фігура, фонетичний засіб, що полягає в навмисному нагромадженні голосних звуків у поетичному творі з метою надання милозвучності.

Б

Байка — малий жанр епосу; невеликий прозовий твір повчального характеру, що побудований на використанні алегорії. Для композиції байки характерним є поділ на дві частини: перша — власне байка, основний зміст якої становить алегорична розповідь, де людей показано в образах тварин і предметів як носіїв певної якості; друга частина — мораль, висновок, що випливає з попередньої розповіді. Віршована байка є ліро-епічним твором.

Балада — невеликий ліро-епічний твір із напруженим сюжетом, у якому описано сумну особисту подію, найчастіше історію нещасливого кохання, і який містить несподіванку, перетворення, щось фантастичне.

Бароко — напрям у мистецтві та літературі, для якого характерне: поєднання релігійних і світських мотивів, образів; ускладнена форма; різкі контрасти, складні метафори, алегорії; трагічна напруженість і трагічне світосприймання.

Бурлеск — вид комічного, що ґрунтується на навмисній невідповідності між змістом і формою: «високий» героїко-патріотичний зміст передається вульгарними, розмовно-просторічними засобами, а буденні події, навпаки, описуються з використанням книжної лексики в піднесеному тоні.

Бурлескна поема — поема, в якій дійсність відтворюється у дещо «викривленому» вигляді: про високе, героїчне розповідається з насмішкою, а про звичайне, буденне — піднесено, пафосно.

В

Великі жанри епосу — роман та його різновиди: роман-хроніка, роман-епопея тощо.

Верлібр — жанр лірики та різновид строфічної будови поетичного твору; вільний вірш, що характеризується неримованими, нерівнонаголошеними віршорядками (немає рими, немає поділу на строфи (куплети), немає послідовно повторюваного чергування наголошених та ненаголошених скла-дів — віршового розміру).

Вставні епізоди — це ті епізоди твору, які безпосередньо не пов’язані з основною сюжетною лінією, однак, на думку автора, увиразнюють оповідь, допомагають краще розкрити образ літературного героя чи зрозуміти описувану епоху.

Г

Гіпербола — художній засіб мови, надмірне навмисне художнє перебільшення з метою увиразнення чи підсилення думки.

Громадянська лірика — тематична група ліричних творів, у яких відображено загальні суспільно-політичні питання та патріотичні почуття.

Гротеск — вид комічного, що ґрунтується на одному з таких прийомів: 1) карикатурне спотворення, перебільшення форми та сутності предметів; 2) поєднання в одному предметі протилежного — реального та фантастичного, трагічного та комічного, нормального та абсурдного; 3) підкреслена стильова неоднорідність та порушення усталених літературних норм.

Гумор — зображення смішних життєвих явищ і смішних рис людини в незлобивому, доброзичливому, жартівливому тоні.

Д

Дисидентство — це опозиційний рух проти панівного державного ладу й політичного режиму, протистояння офіційній ідеології та політиці. В УРСР виник у 1950-ті рр. і тривав аж до 1985 р.

Драма — літературний рід, у якому дійсність відтворюється через висловлювання (монологи та діалоги) персонажів і дії та який призначений для постановки на сцені. Мова драматичних творів може бути як прозова, так і віршована. Драма — це специфічний вид мистецтва, що належить водночас і до літератури, і до театру.

Драма (власне драма) — жанр драми як роду літератури; драматичний твір (п’єса) соціального або побутового характеру з напруженим гострим конфліктом, для вирішення якого персонажі мають зважитися на сміливі вчинки.

Драма-феєрія — драматичний твір, у якому поряд з людьми діють фантастичні істоти, вигадані автором або взяті з фольклору, а в сюжеті поєднано реальні й фантастичні події («Лісова пісня» Л. Українки).

Дума — великий ліро-епічний твір, що має характерні особливості: усталена будова (заспів, основна частина, славословіє); неусталений зміст; виконання речитативом; супровід бандури, кобзи або ліри; імпровізація; переважно дієслівне римування; нерівноскладові (різні за довжиною) рядки.

Е

Експозиція — елемент сюжету; початкова частина твору, мета якої — ознайомити читача з місцем та часом подій, познайомити з головними героями, певними суспільними обставинами і в такий спосіб підготувати його для подальшого сприймання твору.

Експресіонізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; основне завдання мистецтва — передати підкреслено суб’єктивне ставлення автора до світу; естетика «морального шоку», тобто зображення виняткових, шокуючих подій з погляду непересічної, суб’єктивної, оригінальної авторської позиції; руйнування загальноприйнятих моральних норм і правил; ірраціональність; гротескність; напружена, «нервова» емоційність.

Епіграф — рядки з іншого твору, які, на думку автора, співзвучні ідеї його твору і якнайкраще її розкривають.

Епілог — елемент сюжету; події, що сталися після завершення основного сюжету; в епілозі також може окреслюватися майбутнє.

Епітет — художнє означення; один із основних засобів поетичного мовлення, що підкреслює особливості, визначальні якості зображуваного предмета чи явища.

Епіфора — стилістична фігура, різновид повтору; лексичний повтор закінчень (останніх слів) речень або рядків віршованих творів.

Епос — літературний рід, головними ознаками якого є прозова оповідь та наявність сюжету (низки подій).

Есе — малий жанр епосу; невеликий за обсягом художньо-публіцистичний прозовий твір, що містить роздуми автора щодо певного суспільно-політичного чи філософського питання.

Ж

Жанри драми — це власне драма, комедія, трагедія, трагікомедія, драма-феєрія.

Жанри епосу поділяються на великі, середні та малі (великі, середні та малі форми).

Жанри лірики — ліричний вірш, пісня, послання, сонет, гімн, ода.

З

Зав’язка — елемент сюжету; подія, якою починається конфлікт, боротьба сторін; зав’язка є поштовхом до подальшого розгортання конфлікту та розвитку подій.

Засоби поетичного синтаксису — див. Стилістичні фігури.

І

Ідея — це провідна думка твору, що виражає авторську оцінку чи авторську позицію щодо зображуваних явищ дійсності; те, до чого закликає автор, мета, яку він ставить перед собою, беручись до написання твору.

Імпресіонізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; основне завдання мистецтва полягає у відтворенні миттєвого враження від дійсності; глибокий психологізм;

фрагментарність, уривчастість, ескізність; плинність форми, нестійкість композиції; яскраві деталі, гра світла й тіні, барвистість, звукові та слухові образи; суб’єктивізм.

Інверсія — стилістична фігура, порушення прямого порядку слів у реченні (прямий порядок: означення — підмет — присудок — додаток — обставина) з метою емоційної наснаги та смислового виразнення вислову.

Інтер’єр — опис приміщення, речей.

Інтимна лірика — тематична група ліричних творів, у яких відтворено особисті почуття ліричного героя: кохання, любов до рідних, ставлення до друзів.

Іронія — прихована насмішка, що полягає у вираженні авторського незадоволення світом через висловлювання протилежного змісту. Водночас іронія є засобом творення комічного, стилістичним прийомом, коли особа чи явище удавано схвалюються або засуджуються з метою досягти протилежного ефекту.

Історична пісня — невеликий ліро-епічний твір усної народної творчості, в якому у формі ліричної пісні відтворено важливу історичну подію або епізод із життя історичної особи.

Історична повість — середній епічний твір, жанровий різновид повісті, предметом зображення в якому є якийсь факт з історії чи історична подія.

Історичний роман — великий епічний твір, жанровий різновид роману, головним предметом зображення в якому є важливі історичні події та історичні особи.

Історичний роман у віршах — великий епічний твір, жанровий різновид роману, предметом зображення в якому є важливі історичні події, але, на відміну від історичного роману, мова твору — віршована.

К

Казка — жанр епосу усної народної творчості; переважно невелика повчальна фантастична розповідь. Визначальною особливістю казки є поєднання народної моралі, народних поглядів, народної мудрості та вигадки, перебільшення, чогось незвичайного, нереального.

Кіноповість — середній епічний жанр, різновид повісті, що являє собою перероблений для читання кіносценарій. Цей жанр вимушено створив О. Довженко, коли заборонили знімати фільми за його сценаріями.

Класицизм — напрям у європейському мистецтві та літературі, характерні ознаки якого: орієнтація на античне мистецтво; раціоналізм; струнка композиція; закон «трьох єдностей»; поділ жанрів на «високі»(трагедія, епопея, роман, елегія, ідилія) та «низькі»(комедія, байка, травестійна поема, епіграма); герой-громадянин, що виконує свій обов’язок перед державою.

Комедія — жанр драми; драматичний твір, у якому засобами гумору та сатири викриваються негативні суспільні явища та людські вади.

Комічне — спосіб відтворення дійсності через показ смішного. До видів комічного належать: гумор, іронія, сатира, сарказм, гротеск, пародія, бурлеск, травестія.

Композиція — це будова літературного твору, обсяг, складність і порядок розташування частин.

Конфлікт (конфлікти) — зіткнення протилежностей, боротьба, суперечка двох персонажів чи двох груп персонажів або ідей, світоглядів, інтересів.

Кульмінація — елемент сюжету; момент найвищого напруження конфлікту, вершинна подія; вчинок, що свідчить про найвищий моральний злет або, навпаки, найнижче падіння, найбільш ганебний учинок.

Л

Легенда — жанр епосу усної народної творчості; розповідь про історичну подію чи видатну особу, що поєднує фантастичні елементи, вигадку та реальні факти, правдиву історію. Зазвичай зміст легенди підпорядкований прагненню переконати читача у вірогідності описуваного.

Лірика — літературний рід, головні ознаки якого віршована мова та зображення дійсності через думки й переживання.

Ліричний вірш — найпоширеніший жанр лірики; невеликий за обсягом віршований твір, що побудований за законами верифікації (віршування): поділяється на строфи (куплети), рядки зазвичай римуються (крім поезій із білою римою та верлібру).

Ліричний герой — головний герой ліричного твору, від імені якого відтворюються почуття та переживання, викликані спогляданням картин реального світу.

Ліро-епічні жанри — літературні жанри, для яких характерне поєднання віршованої мови та її виражальних засобів (що є визначальною особливістю мови ліричних творів) та сюжету (властиве для епічних творів).

Література, або художня література — 1) вид мистецтва, матеріалом якого є слово і яке відображає дійсність у художніх образах та створює нову художню реальність відповідно до законів краси; 2) це сукупність усіх писаних і друкованих творів певного етносу (народу), історичного періоду, загалом людства.

Літературознавство — наука, яка вивчає художню літературу у всій її складності: передумови виникнення, історію, закономірності розвитку, сутність, особливості, функції.

Літературний жанр — різновид класифікації літературних родів; жанр об’єднує твори, що мають схожу структуру та спільні ознаки відображення дійсності.

Літературний напрям — умовне поняття, що є своєрідним поєднанням особливостей індивідуального стилю письменників певної епохи та єдиного художнього методу відтворення дійсності в цей часовий інтервал. Основні літературні напрями української літератури: бароко; класицизм; сентименталізм; романтизм; реалізм; модернізм; постмодернізм.

Літературний процес — це процес розвитку літератури різних народів та світової літератури в цілому, що підпорядковується певним закономірностям на кожному етапі від найдавніших часів до сучасності.

Літературний рід — див. Рід літератури.

Літературний тип — узагальнений, універсальний і водночас унікальний художній образ. Наприклад, образ українця у творчості Є. Маланюка, образ гуцулів у повісті М. Коцюбинського «Тіні забутих предків».

Літота — художній засіб мови, художнє применшення (троп, протилежний гіперболі), коли якості чи розміри предмета навмисно подаються як надзвичайно маленькі порівняно з реальними.

М

Малі жанри епосу — це невеликі за обсягом твори: оповідання, новела, нарис, притча, есе, байка (прозова), усмішка.

Медитативна лірика — тематична група ліричних творів, основний зміст яких становить аналіз душі, внутрішнього стану героя у взаємозв’язку з навколишнім світом.

Метафора — художній засіб мови, слово або вислів, який ужито в переносному значенні; сутність явища й предмета розкривається через інший предмет за подібністю чи контрастністю. Найбільш узагальнено: метафора — це оживлення.

Метонімія — різновид тропа, що близький до метафори; назва одного предмета замінюється назвою іншого на основі суміжності ознак. Найбільш узагальнено: метонімія — це перейменування.

Міф — жанр епосу усної народної творчості; вигадана фантастична розповідь, що відтворює уявлення людей про походження навколишнього світу і всього, що в ньому є, за участі богів та героїв. Українські міфи майже не збереглися до нашого часу.

Мова художньої літератури — це всі мовні засоби, які використовуються в художніх творах. Основу мови художньої літератури становить літературна мова, до якої можуть бути включені нелітературні засоби: жаргонізми, просторічно-розмовна лексика, навіть нецензурна лексика (останнє характерне для творів постмодернізму).

Модернізм — загальна назва літературно-мистецьких течій нереалістичного спрямування від кінця XIX до кінця XX ст. Особливості модернізму: зображення суб’єктивних вражень, підсвідомого та нереального; заперечення традиційного мистецтва та пошук нового змісту й нових форм; психологізм.

Мотив — це тема (або теми) ліричного твору.

Н

Нарис — малий жанр епосу; невеликий за обсягом художньо-публіцистичний твір, у якому зображено реальні факти, події з життя; сюжет носить фрагментарний характер.

Нарис — малий жанр епосу; невеликий за обсягом художньо-публіцистичний твір, у якому зображено реальні факти, події з життя; сюжет носить фрагментарний характер.

Неокласицизм — літературний напрям; умовна назва для позначення течії модернізму, основу якої становив пошук досконалої форми для увиразнення класичного філософського змісту, що полягало, зокрема, у використанні античних сюжетів та образів, зверненні до «вічних» тем, прагненні знайти гармонію між розумом та почуттями.

Неореалізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; поєднання документальної достовірності, якнайточнішого відтворення дійсності, властивих реалізму, з поглибленим психологізмом та філософічністю, не характерних для критичного реалізму.

Неоромантизм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; зображення виняткової особистості, аристократа духу, що прагне змінити буденність, навколишній світ відповідно до свого ідеалу.

Новела — малий жанр епосу; невеликий прозовий твір із динамічним сюжетом, що ґрунтується на розповіді про незвичайну, виняткову життєву ситуацію та містить несподіваний фінал; незначне число персонажів; лаконічне і яскраве зображення дії.

О

Обрамлення — це так звана «рамкова» історія, тобто авторське повідомлення: коли, від кого, за яких обставин нібито почуто історію, покладену в основу твору, або хто є оповідачем.

Ода — ліричний твір, який написаний до важливої історичної або особистої події і виражає піднесені почуття.

Оксиморон — троп, що ґрунтується на поєднанні контрастних, протилежних понять, унаслідок якого виникає новий несподіваний зміст.

Оповідання — малий жанр епосу; невеликий прозовий твір, має простий однолінійний сюжет, що ґрунтується на розповіді про якийсь епізод чи подію із життя, незначне число персонажів.

П

Паралелізм — стилістична фігура, що ґрунтується на відтворенні схожих характерних рис; паралельне зображення двох явищ із різних сфер життя. Паралелізм буває синтаксичний та психологічний.

Пародія — вид комічного і водночас жанр сатиричної та гумористичної літератури. Комічний ефект досягається шляхом перебільшено комічного наслідування творчої манери письменника з метою її висміювання.

Пейзаж — опис картин природи.

Пейзажна лірика — тематична група ліричних творів, у яких описано почуття ліричного героя, викликані спогляданням картин та явищ природи.

Переказ — жанр епосу усної народної творчості; правдива розповідь про реальну історичну подію чи видатну особу. Цей жанр характерний для української усної народної творчості.

Персоніфікація — художній засіб мови, різновид метафори, що полягає у наданні неживому предмету якостей людини, зрідка — тварини. Найбільш узагальнено: персоніфікація — це олюднення.

Пісня — жанр лірики, невеликий віршований твір, який побудований за взірцем народних пісень — найпоширенішого жанру української усної народної творчості. Пісня найчастіше має просту будову, відзначається мелодійністю та використанням народно-поетичних засобів мови. Зазвичай до тексту пісні написано музику.

Повість — жанр епосу, для якого характерний однолінійний сюжет, незначне число персонажів, середній обсяг (менший, ніж у романі, більший, ніж в оповіданні).

Поема — великий ліро-епічний твір, у якому послідовно зображено яскраві характери і важливі події. Поема є найбільш поширеним літературним жанром ліро-епосу.

Поема-послання — поема, що адресована певній особі (або особам).

Позасюжетні елементи — це ті епізоди, частини твору, які безпосередньо не пов’язані із сюжетом. До позасюжетних елементів належать: заголовок, присвята, епіграф, описи, авторські відступи, вставні епізоди, обрамлення.

Повтори — стилістична фігура, повторення слів з метою підсилення їхнього смислового навантаження.

Порівняння — художній засіб мови, слово або вислів, що описує предмет чи явище через зіставлення його з іншим предметом чи явищем. Зазвичай порівняння вводиться в текст порівняльними сполучниками (мов, немов, наче, неначе, ніби, нібито, як та ін.).

Портрет — опис зовнішності.

Послання — жанр лірики, віршований твір, написаний у вигляді листа чи звернення до певної особи або кількох осіб.

Постійний епітет — художній засіб мови, епітет, що узвичаєно вживається з певними словами. Постійні епітети виникли в усній народній творчості, потім стали використовуватися і в літературних творах.

Постмодернізм — це загальна назва літературно-мистецьких течій кінця XX — початку XXI ст., що виникли як опозиція до модернізму та як продовження авангардизму; характерними особливостями постмодернізму є: синтез в одному тексті різних жанрів, стилів тощо, культ незалежної особистості, епатажність, абсурдність, алюзії, пародійність.

Постпозиція — заключна частина твору, де розповідається про подальшу долю дійових осіб, що вже не зв’язана з основним сюжетом.

Пригодницький роман — великий епічний твір, жанровий різновид роману, головною ознакою якого є цікавий динамічний сюжет.

Присвята — напис із зазначенням імені особи, дати, події, явища чи іншого твору, яким автор присвячує твір із почуття вдячності за певну роль у його житті.

Притча — малий жанр епосу; невеликий прозовий повчальний алегоричний твір. Проте, на відміну від байки, повчальна настанова у притчі є більш прямолінійною і ґрунтується на описі певної життєвої ситуації, пригоди, події, з якої можна зробити однозначний висновок.

Проблема — основне життєве питання, що цікавить письменника і розкривається в художньому творі.

Проблематика — сукупність проблем, які автор намагається вирішити в художньому творі.

Пролог — вступна частина твору, яка може бути безпосередньо не пов’язана з основними подіями, проте створює в читача відповідний настрій.

Прототип — реальна людина, яка стала основою для створення художнього образу.

Психологічний паралелізм — стилістична фігура, що являє собою паралельне зображення в художній літературі (особливо в поезії) явищ природи і людського життя. Прийом паралелізму найчастіше можна спостерігати у творах усної народної творчості.

Р

Реалізм — один із провідних напрямів літератури XІX—ХХ ст., для якого характерні: правдиве зображення типових героїв у типових обставинах; раціоналізм, раціоцентричний психологізм, акцент на соціальному походженні та соціальному оточенні, які впливають на формування характеру та вчинки героя.

Рефрен — стилістична фігура, різновид повтору; повторення рядків поетичного твору.

Риторичне запитання — стилістична фігура, запитання, яке не потребує і не може мати відповіді, бо звернене до умовного співрозмовника (особи, предмета, абстрактного поняття); увиразнює поетичне мовлення, служить прийомом оформлення думки.

Риторичне звертання — стилістична фігура, звертання до умовного читача (слухача), істот, предметів, абстрактних понять з метою увиразнення мовлення та оформлення думки.

Рід літератури (або літературний рід) є найбільшим узагальненим критерієм класифікації творів художньої літератури.

Розвиток дії — елемент сюжету; усі події, що відбуваються після початку конфлікту (після зав’язки). Нагромадження подій триває аж до вирішального моменту — події, що стає розв’язанням конфлікту.

Розв’язка — елемент сюжету; завершення чи остаточне вирішення конфлікту.

«Розстріляне відродження» — літературно-мистецька генерація 20-х — початку 30-х рр. XX ст., представники якої створили високохудожні мистецькі зразки в літературі, музиці, театрі, малярстві та які зазнали репресій з боку більшовицького режиму.

Роман — жанр епосу, що характеризується значним обсягом, складною будовою, широким охопленням подій, всебічним глибоким розкриттям характерів героїв. Мова роману переважно прозова.

Романтизм — один із провідних напрямів світового мистецтва та літератури XIX—ХХ ст.; характерні ознаки: показ незвичайного, виняткового героя в незвичайних, виняткових обставинах, герой або ідеал, або демон; втеча від буденності в минуле, майбутнє, екзотичні країни; розвиток жанру роману: історичного, фантастичного, пригодницького; активне вивчення та наслідування творів усної народної творчості.

С

Сарказм — їдка, ущиплива, зла насмішка викривального змісту.

Сатира — гостра критика, нещадне висміювання негативних явищ, рис, недосконалості людини та суспільства.

Сатирична лірика — тематична група ліричних творів, у яких гостро висміюються негативні суспільні явища та людські вади.

Сатирична поема — поема, в якій гостро висміюються негативні суспільні явища та людські вади.

Сентименталізм — напрям у європейській літературі (друга половина XVIII ст. — початок XIX ст.), який характеризувався прагненням відтворити світ почуттів простої людини й викликати співчуття читачів до героїв твору.

Середні жанри епосу — повість.

Символ — художній засіб мови, усталене слово або усталений вираз, що опосередковано виражає сутність певного явища.

Символізм — літературний та мистецький напрям; течія модернізму; ґрунтується на зображенні світу через багатозначні складні образи-символи.

Синекдоха — художній засіб мови, різновид метонімії, який ґрунтується на заміні назви одного предмета назвою іншого за кількісною ознакою: вживання однини замість множини або частини замість цілого.

Синтаксичний паралелізм — стилістична фігура, яка полягає в однотипній синтаксичній побудові двох або більше суміжних мовних одиниць, переважно рядків поетичного тексту, що породжує відчуття їхньої симетрії. Найбільше він уживаний у народній поезії.

Соціально-побутова повість — середній епічний різновид, жанр повісті, сюжет у якому носить побутовий характер, події та характери героїв розкриваються у зв’язку із соціальними (суспільними) умовами.

Сонет — жанр лірики та різновид строфічної будови поетичного твору; має переважно інтимно-філософський зміст та усталену будову (14 рядків, які об’єднано у 4 строфи (куплети) одним із двох способів: 2 катрени (чотирирядкові строфи) та 2 терцини (трирядкові строфи) або 3 катрени та один двовірш).

Соціально-психологічний роман — великий епічний твір, жанровий різновид роману, що відзначається глибоким розкриттям психології та мотивів учинків героїв та соціальних умов, які впливали на формування характерів.

Стилістичні фігури (поетичний синтаксис) — це особливі синтаксичні конструкції, в яких завдяки відхиленню від норми створюється оригінальна форма для образного вираження думок і почуттів людини переважно в поетичному творі.

До стилістичних фігур належать: інверсія, антитеза, повтори, анафора, епіфора, тавтологія, рефрен, асонанс, алітерація, риторичні фігури (риторичне звертання, риторичне запитання тощо), паралелізм (синтаксичний, психологічний).

Сучасний літературний процес — це мистецькі явища, що відбувалися від середини 1980-х рр. — періоду занепаду й подальшого розпаду радянської імперії та створення незалежних країн із колишніх республік СРСР, зокрема проголошення незалежної держави Україна та її розбудови, що проходить у складних, суперечливих умовах.

Сюжет — це низка подій, що описуються в епічному, ліро-епічному чи драматичному творі.

Т

Тавтологія — стилістична фігура, різновид повтору; навмисне вживання поряд спільнокореневих або близьких за значенням слів.

Тема — предмет зображення, тобто коло життєвих явищ і подій, відтворених автором у творі з метою осмислення явищ буття; те, про що розповідається у творі.

Тематичні групи лірики — чотири основні групи ліричних творів залежно від їхнього тематичного спрямування.

Течії модернізму — імпресіонізм, експресіонізм, неоромантизм, неореалізм, неокласицизм, символізм та ін.

Травестія — вид комічного і жанр гумористичної, жартівливої поезії. Комічний ефект досягається переробленням, «перелицьовуванням» твору серйозного або героїчного характеру на комічний з використанням панібратських та жаргонних зворотів. Травестію розглядають як різновид бурлескної поезії та пародії. На відміну від пародії, де сатиричний зміст зберігає серйозну форму, витриману в манері пародійованого твору, у травестії мова вульгаризована, а тон оповіді жартівливий.

Трагедія — жанр драми; драматичний твір, в основі якого лежать непримиренні суперечності, гострий конфлікт, вирішення якого неможливе, тому герой трагедії зазвичай гине.

Трагікомедія — жанр драми; вид драматичних творів, що поєднує в собі ознаки двох жанрів — трагедії та комедії: непримиренний конфлікт, який герой не здатен вирішити, і тому зазнає поразки — від трагедії; висміювання негативних суспільних явищ і людських вад — від комедії.

Троп — художній засіб мови, слово або вираз, які вжито в переносному значенні для якнайточнішої образної характеристики якогось певного явища. Види тропів: епітет, порівняння, метафора, метонімія, синекдоха, алегорія, гіпербола, літота, оксиморон та ін.

У

Українська Гельсінська група, або Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод, — найпотужніша дисидентська організація в УРСР у 1970-ті рр.

Урбаністичний роман — великий епічний твір, жанровий різновид роману, предметом зображення в якому є місто як середовище існування та формування характеру, психології, свідомості героя.

Усмішка — малий жанр епосу; невеликий прозовий твір, різновид гуморески, в якій поєднано риси фейлетону, мисливського анекдоту та гумористичного оповідання. Цей жанр створив О. Вишня як такий, що найбільше відповідав його лірично-гумористичному способу зображення дійсності.

Ф

Філологічна комедія — жанровий різновид комедії, в якій конфлікт носить суспільно-побутовий характер і яка має лінгвістичне (філологічне) спрямування.

Філософська лірика — тематична група ліричних творів, які присвячені роздумам над загальнолюдськими проблемами: сенс життя, добро і зло, народження і смерть.

Філософська поема — поема, зміст якої підпорядковано розкриттю важливих загальнолюдських питань: життя і смерть, свобода, обов’язок, доля народів.

Х

Художні засоби мови — див. Тропи.

Художній (літературний) образ — це створений за допомогою художнього вимислу та фантазії письменника конкретний об’єкт, що співвідносний з реальним світом і має естетичне, суспільне, культурне значення.

Ш

«Шістдесятництво» — інтелектуальний рух молодого покоління інтелігенції другої половини 1950-х — першої половини 1960-х рр., що виступало проти тоталітарної системи у всіх сферах життя — національного, соціального, культурного.

«Шістдесятники» — назва нового покоління радянської та української національної інтелігенції, що найактивніше діяли на початку та в середині 1960-х рр. Світоглядні засади шістдесятників: лібералізм, гуманізм, демократизм, активний патріотизм, національна самосвідомість та культ рідної мови й історичної пам’яті, моральність як мірило людських вчинків.